CSÁNYI VILMOS

ÍME, AZ EMBER

A humánetológus szemével

© Csányi Vilmos, 2015, 2022

Csányi Vilmostól az Open Books
gondozásában megjelent

Édes Janka

Jeromos, a barátom

Drága barátaim, kedves majmok

Kíváncsiságom története

Levegőt

Segítség, kutyás lettem!

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-038-5

Tartalom

Bevezető

I. AZ EMBER TERMÉSZETE

Hiedelmeket készítő állat

A hiedelmek tartósak

A hiedelmek rangsora

Hiedelmek és a társadalom

Csoportok, közösségek

Közös akciók

Közös hiedelmek

A hiedelmek logikája

Közös konstrukciók

Hűség

Az emberi közösségeket működtető legfontosabb biológiai viselkedési mechanizmusok

Agresszió

Rangsor, szabálykövetés

Az emberi természet és a hatalom

Szexualitás

A szexualitás szerepe a párkapcsolatban

Szexualitás és agresszió

Homoszexualitás

Szexualitás és kultúra

Kötődés, szülői gondoskodás, család

Szocializáció

Rendszerszervező képesség: rendszerek, közösségek, szervezetek

Törzsi kultúrák a társadalomban

A humán viselkedési komplex

A szociális vonzódás

Kötődés felnőttkorban

Emberben az állat?

Csoportméret

Csoportegyediség, csoportidentitás

Egyezkedések

Az erőforrások elosztása

Szövetségek

Közösségek idegenkedése egymástól

A közösségi tevékenységek szinkronizációja

Érzelmek is szabályozzák a csoport életét

Empátia, imitáció, hipnózis, ének, zene, tánc

Összehangoló szabályok

A rítusok konstrukciója

Társadalmi intelligencia

A konstrukciós készség

Az állati elme modellezi a környezetét

Az ember elméje

Igazán jó környezeti modelleket készíteni a nyelv segítségével lehet

Megnevezem, tehát van

Az emberi gondolkodás különleges jegyei

Tárgyak konstrukciója

A szükségletek konstrukciója

A valóság szociális konstrukciója

A közösségek konstrukciója

A közösség mint „szuperorganizmus”

Szocializáció az archaikus közösségekben

A korrupció a társas viselkedés melegágya

A közösségek evolúciós eredete

Az evolúció megismerése – a megismerés evolúciója

Az evolúció modellezése

II. AZ ŐSI KÖZÖSSÉGEK FELBOMLÁSA ÉS A TÁRSADALMI KULTÚRÁK KIALAKULÁSA

Másodlagos szocializáció

Világcirkusz

A rendszerszervező képesség működése tömegtársadalmakban

Az egyszemélyes közösségek kialakulása

Az egytagú közösségek és a politika

Személyes kultúra

Ki vagy? Honnan jössz? Hová mész?

A halottember meséi

Kulturális agresszió: a háború

A háború biológiai tényezői

A háború mint kulturális konstrukció

Háborúk ideológiai alapon

Élet a globalizált világban

Megszaladási jelenségek

A glóbusz mint rendszer

A tudományról

Hiedelem, történet, magyarázat

Hiedelmek és a tudományos gondolkodás

A tudományos gondolkodás fázisai

A „szupertudomány”

A tudomány „miért” és „hogyan” kérdései

A racionalitás természete

Megjósolható-e a jövő?

Ajánlott irodalom

Bevezető

Írtam már könyveket az emberi természetről humánetológiai ismeretek és megfontolások alapján, de ahogy múlik az idő, fejlődik a tudomány, a könyveket követő érdekes beszélgetésekből az ember rájön, hogyan lehetett volna jobban írni. Hol volt a könyv túlságosan tudományos, vagy indokolatlanul tömör az írás, ami szélesebb olvasóközönséghez szólt.

Most azzal is kísérletezem, hogy ugyanazt a témát több különböző szemléletben mutassam be, az olvasó maga is eldöntheti, melyik érdekli igazán, ezért egy-egy emberi viselkedésforma tárgyalásánál az érthetőség kedvéért előfordulnak ismétlődések.

Az emberi természet tárgyalása során mindig az tűnt a legnagyobb nehézségnek, hogy hogyan válasszam el az ősi idők társadalmait a maiaktól. Az archaikus időkben sokkal tisztábbak a viszonyok például az ember természete és kultúrája között, világosabban lehet rámutatni az emberi természet genetikai hátterére, mint amikor a modern időket tárgyaljuk, ezért gyakran élek ilyen példákkal, de igyekeztem a modern idők kérdéseire is kitérni.

Sok évig írtam publicisztikákat, ezek között olyanokat, amelyek egy-egy humánetológiai kérdést egészen röviden, esetleg ironikusan villantanak fel. Néhányat, kissé leporolva ezek közül, a különböző fejezetek közé illesztettem, remélve az olvasó tetszését.

Nógrád, 2014

S mily remekmű az ember! Mily nemes az értelme! Mily határtalanok tehetségei! Alakja, mozdulata mily kifejező és bámulatos! Működésre mily hasonló angyalhoz! Belátásra mily hasonló egy istenséghez! A világ ékessége! Az élő állatok mintaképe! És mégis, mi nekem ez a csipetnyi por? Én nem gyönyörködöm az emberben, nem – az asszonyban se…

W. Shakespeare: Hamlet. Ford.: Arany János

I. AZ EMBER TERMÉSZETE

Hiedelmeket készítő állat

Az emberi természet különlegességét, az állatoktól nagyon különböző mivoltát sokan próbálták már röviden, egyetlen jól választott tulajdonság alapján megragadni. A „szerszámhasználó”, a „beszélő állat”, a „meztelen majom” ilyen példák, és persze mindegyikben van valami, de én nem hiszek abban, hogy az embert egyetlen tulajdonság alapján meg lehet az állatoktól különböztetni (részletesen ki is fejtem ezt a nézetemet majd, amikor az embertulajdonságok komplexét tárgyalom). Ha mégis rávennének, hogy keressek egyetlen jellemző tulajdonságot, az én meghatározásom a „hiedelmeket készítő állat” lenne.

Ebben a fejezetben megkísérlem bebizonyítani, ha tisztában vagyunk a hiedelmek természetével, keletkezésükkel, működésükkel, akkor szinte minden emberi jelenséghez kapunk valamiféle kulcsot. Bizonyos, hogy további kulcsok is szükségesek, de a hiedelmek vizsgálata nélkül nem érthetjük meg az ember természetét.

Azt már sokszor megírtam, hogy az ember természetes közösségeire jellemző tulajdonság, hogy közös hiedelmeik alakulnak ki, és csak az lehet a közösségek tagja, aki elfogadja ezeket, legalábbis a többségüket. Nálam azonban sokkal pontosabban fogalmazta meg az emberi hiedelmek természetét Szent Ágoston másfél ezer évvel ezelőtt. Amióta rátaláltam az írására a Vallomások című munkájának VI. fejezetében (miközben az általam nagyon tisztelt avilai Szent Teréz életéről szóló könyvemet írtam), mindig ezzel az idézettel kezdem a hiedelmek ismertetését:

Fontolóra vettem ugyanis, milyen tömérdek dologban hiszek, habár sohasem láttam őket, és megtörténtüknél sem lehettem jelen. Mennyi esemény akad a népek történetében, mennyi minden itt-ott, helyeken, városokban, és sohasem láttam őket. Milyen sokat hittem a jó barátaimnak, tömérdek dolgot az orvosaimnak és annyi különféle emberi szájnak. Ámde ha mindezeknek nem adnánk hitelt, a kisujjunkat sem mozdíthatnánk meg ebben a földi életünkben. És elvégre alapos szilárdsággal elhiszem, hogy miféle szülőktől származom, holott tudomásom erről sem lehetne, ha a hallomásnak nem adnék hitelt.

Rövid, tökéletes meghatározás, ma is érvényes. Ha belegondol a kedves olvasó, hogy ismereteit, hallomásait, értesüléseit honnan szerzi – ezek ugye különböző hiedelemfélék –, maga is rájöhet, hogy Szent Ágoston érvelése mennyire meggyőző. Talán csak annyit változott a világ, hogy ma hiedelmeket nemcsak a családban, baráti körben, iskolai közösségben, munka közben szerzünk, hanem újságokban, könyvekben is olvashatunk, láthatjuk a mozikban, a televízióban, az utóbbi években pedig a legtöbb hiedelmünk az internetről származik, ahol naponta sok százmillió ember írja le az elképzeléseit, és szabadon válogat közülük.

Szent Ágoston ebben az idézett bekezdésben kétféle hiedelemről beszél, az egyik a látható, hallható, szagolható, tapintható valamik osztálya, amelyeket érzékszerveinkkel észlelünk. Van valami a külső világban, ami látható, tapintható, esetleg szagolható vagy hallható – hogy az a dolog milyen, mire jó vagy miért kerülendő, arra vonatkozik a hiedelem; valamiféle ismeret, magyarázat, gondolat ezekről a dolgokról.

A másik hiedelemféle Ágoston szerint a történet. Egy eseményről, amit valaki, esetleg többen láttak, hallottak, szagoltak, elmesélik a tapasztalataikat. A történetnek szereplői vannak, és akkor a legizgalmasabb, ha ezek a szereplők emberek, de szólhat a történet kecskékről, autókról, bármiről, ha azáltal született, hogy az időben valami megváltozott, mozgott, szaglott, elhangzott, vagyis valami történt.

Szent Ágoston a továbbiakban említ egy harmadik fajta hiedelmet is, amit kellő tisztelettel hitnek nevezhetünk. Ez olyan hiedelem, amit sok ember tapasztalata, meggyőződése alakított ki, ilyen például az istenhit, amihez nem társul közvetlen tapasztalati bizonyíték még Szent Ágoston szerint sem, mégis sok ember számára elfogadható. Ez a fajta társas hiedelem nagyon fontos a társadalom életében, és nemcsak magasztos dolgokról szólhat, hanem különféle véleményekről, becsületről, erkölcsről, ideológiákról, társadalmi intézményekről, de ilyen hit az is, hogy a Föld gömbölyű. A hithez rendszerint bizalom is szükséges, megbízunk hívő társainkban, és nem keressük folyton a bizonyítékokat, azt, hogy a hit visszavezethető legyen valamiféle közvetlen tapasztalásra. Egy vegetárius például azt hiszi, hogy a szervezetének ártanak az állati fehérjék. Ezt semmi sem bizonyítja, de elterjedt hiedelem, és alaposan beleszól a hiedelmet vallók étrendjébe, tehát fontos, és mivel a hívők megbíznak egymásban, nem különösebben törődnek a bizonyítékokkal. Hihetünk az emberi fantázia által konstruált csodás jelenségekben is: kísértetekben, boszorkányokban, ufókban, világ-összeesküvésekben.

Ezzel az alapokkal majdnem meg is lennénk, ha a bennem bujkáló tudós nem késztetne arra, hogy a hiedelmek, hitek és bizalom tárgyában kényes kérdéseket tegyek fel, és megpróbáljam a hiedelmeiben bízó olvasót némi óvatosságra inteni, mert néha tévedünk, vagy becsapnak az érzetek.

Egyszer Amerikában a Grand Canyon peremén álltam és nézelődtem többedmagammal, amikor észrevettünk egy nagy madarat a kanyonban. Valószínűleg keselyű – mondták az odavalósiak. Szépen kiterjesztett szárnyakkal repült a Colorado folyóval párhuzamosan. Nem volt vita, ott repül egy nagy keselyű. Pár perc múlva az állat hirtelen irányt változtatott, majdnem derékszögben, és felénk jött. Rövidesen kiderült, hogy nem madár volt, hanem egy kicsi, egyszemélyes repülőgép. A távolság megtévesztett bennünket. Mindenki ismer hasonló eseteket, a tapasztalat néha megtévesztő, a pszichológia külön területe foglalkozik azzal, hogy hogyan lehet az érzeteinket becsapni. Nem túlságosan gyakran, de elég sokszor ahhoz, hogy még a közvetlen tapasztalatainkon nyugvó hiedelmeinket se tekintsük abszolút bizonyítéknak a valóság természetéről.

A hiedelmeknek mindig van valamiféle tapasztalati magjuk, de az, aki a hiedelmet először megfogalmazza, azonnal ráaggathat lényegtelen részleteket is. Látott valami fényt felvillanni a mocsárban, megijedt, a kusza bokrokból emberalakot vélt formálódni, ágropogást is hallott, szellő is érte, mire a hiedelmet rögtön úgy fogalmazza meg, hogy: egy lángoló, emberszerű szörny járt arra, ropogott a lába alatt az ág, ő elszaladt, és szerencsére nem érték utol. Aki másodiknak mondja el a történetet, még tovább színezheti: az emberalaknak vörös szemei voltak, keserűen sóhajtott, és majdnem ráugrott arra, aki először mesélte… és így tovább.

Az eredeti tapasztalat, egy fényjelenség, igaz lehet, a mocsarakban előfordul, hogy a szerves anyagok bomlásából keletkező foszfének lángra kapnak a levegőn; a körítés pedig a megrémült ember fantáziájának terméke. Aki csak hallotta, nem tudja az eredeti hiedelmet pontosan ellenőrizni, nem tudja megállapítani, hogy melyik része a valódi tapasztalat, melyik a színes fantázia. Az is lehet, hogy egy másik ember haladt arra, kezében egy apró lámpával, és ebből alakult ki a hiedelem.

A történetekkel ez még inkább így van. Ebédhez készülődik a család, az anya terítés közben leejt egy tányért. Ő a következő történetre emlékszik: a kamasz fiam folyton izeg-mozog, és kicsit meglökött az asztalnál, én meg éppen azt néztem, hogy megint piszkos a cipője, és kicsúszott a kezemből egy tányér. A kamasz fiú: anya meg apa megint veszekedtek, anya nem a terítésre figyelt, és kiejtette a tányért a kezéből, ahogyan mindig szokta, amikor ideges. Apa: képtelenség elérni, hogy a gyerek is segítsen, legalább a terítésnél, most is leejtette szegény anya a tányért, mert egyszerre száz dolgot akar elvégezni.

Látható, hogy egy tányér leejtéséből mennyire különböző történetek kerekedhetnek ki a különböző elbeszélők elmondásából, és még a család szociális szerkezete is felsejlik. Az ennél bonyolultabb történetek is annyi változatban léteznek, ahányan csak elmesélik. A bíróságok gyakorlatából tudjuk, hogy általában milyen nehéz a tanúk vallomásaiból a valódi történetet összeállítani. A művészek is sokszor feldolgozták már ezt az emberi tulajdonságot. Aki szép példát szeretne látni rá, nézze meg Kuroszava A vihar kapujában című filmjét.

Az emberi fantázia igazán a hittel kapcsolatos elképzeléseknél szabadul el. Ha egy párt hívő tagjait kérdezgetnénk arról, hogy a pártjuk milyen eszmék mellett érvel, bizony nagyon különböző változatokat hallanánk. Még az is előfordul, hogy a megfogalmazás ugyanaz, mondjuk, a hívő azt gondolja, hogy a pártja az emberek jólétéért küzd, de ha kiderítjük, hogy a pártjában kik is számítanak embernek; hogy hogyan lehet meghatározni a jólétet; és mennyire elfogadható, hogy valakinek igazán és nagyon jó léte legyen, amíg sokaknak semmijük nincsen, hamar kiderülne, hogy itt is nagy a változatosság.

Fogadjuk el, hogy a hiedelmek kialakításának és elfogadásának képessége az emberi evolúció során azért alakult ki, mert nagyon hasznos volt.

Fontos tudnunk, hogy az állatoknak nincsenek hiedelmeik, mert nem beszélnek, így nem képesek a tapasztalataikat, gondolataikat kommunikálni és a társaiknak átadni. Minden egyes állat a saját tapasztalataira van utalva, arra, ami vele történik, amire ő emlékszik. Az állatoknak számos veleszületett tudásuk van a világ dolgairól, amik segítik az életben. Például minden gerinces állat felismer két szemet, és veleszületetten érzi, hogy az olyan tárgy, amelyen két vízszintesen elhelyezkedő fényes folt van, veszélyes is lehet, tehát figyelni kell rá. Ha mégis kiderül, hogy ártalmatlan, nem kell vele törődni, ha viszont veszélyes: kerülendő. Tehát az alap a génekben rögzített ismeret, de a tapasztalat is segít. Ez a genetikai segítség azért fontos, mert a társak, szülők nem képesek elmesélni, hogy milyen a világ, milyen tapasztalatokat szereztek korábban, esetleg generációkkal ezelőtt. Persze a legtöbb fajnál a fiatalok figyelik az anyát vagy az idősebb társakat, és ha azok valamitől megriadnak, a példájuk alapján azt ők is kerülni fogják.

Élnek fejlettebb fajok, a varjúszülők már a fészekben jelzik egy sajátos figyelmeztető károgással a fiókáiknak, ha veszedelmes állat, kutya, róka vagy éppen ember halad el a fészek alatt, ezért az utódok közvetlen tapasztalat nélkül is kerülik a veszedelmet. De ez különleges eset; az állatoknak általában nincsenek hiedelmeik, illetve amit annak nevezhetnénk, az leginkább közvetlen egyéni tapasztalaton alapul.

Az ember is rendelkezik ilyen veleszületett tudással, a néhány órás babák képesek megkülönböztetni egy sematikus emberi arc rajzát attól, amely a vonalakat kusza összevisszaságban tartalmazza. Minden kultúrában tapasztalat nélkül is félnek a tekergő kígyóktól, akkor is, ha az ártalmatlan sikló, és akkor is, ha veszedelmes kobra vagy vipera. Fontos félelem ez.

Az ember ezen az egyéni tapasztalathalmazon felül a közösségtől temérdek hiedelmet kap, amelyek eredeténél persze mindig ott van valakinek a tapasztalata, de a sok ráaggatott elképzelés is. A közösség nagyon ügyel arra, hogy a tagjai ellenőrzött, elfogadott hiedelmekkel éljenek. A hiedelmek felismerhető együttesekbe sorolhatók, és csak azokat fogadjuk el a valóság leírására, amelyek együttesét már ismerjük – az, hogy milyen ételeket tartunk fogyaszthatónak, milyen módon gyógyítjuk a betegségeinket, mit hiszünk el a gyógyszerekről, mind ilyen hiedelemegyüttesek szabályozása alatt állnak. A hiedelem egyéni tapasztalatok alapján születik, de mindig egy közösség szentesíti, és segíti elő a terjedését.

Képzeljünk el egy archaikus közösséget! Ősemberek, a mi fajunk tagjai, komplex nyelvet beszélnek, bunkót, kőkéseket, dárdákat, esetleg nyilat használnak, tüzet képesek gyújtani, tehát néhány százezer éve már élnek. Az ilyen közösség 30-40 felnőttből, számtalan gyerekből áll, és valahol Afrikában portyázik. Ezen a területen sok növény- és állatfaj él, az emberek csak akkor maradhatnak meg, ha ismerik az ehető növényeket, elfogható állatokat, és ezeket képesek megkülönböztetni az ehetetlenektől, esetleg a mérgezőktől, továbbá rendelkeznek azokkal az ismeretekkel, amelyek segítségével a gyűjtögetés, a prédavadászat sikeresen folytatható. Ha látnak egy jóízűnek látszó, de ismeretlen növényt, nincs növényhatározójuk, nem tudhatják, miféle; nem volt iskola, nincsenek újságok, könyvek, televízió, internet. Ami van, az csupán az évszázadok óta, generációról generációra átvett hiedelemgyűjtemény. Az idősek tapasztalata, tanítása. Minden, ami a memóriájukban tárolódott. Nincs arra sok idő vagy lehetőség, hogy egy-egy konkrét hiedelmet ellenőrizzenek, meg eszközeik sincsenek rá. A felnőttek, az öregek azonnal jelzik, hogy ezt ismerem, ehető, vagy mérgező, hagyd békén; de lehet, hogy azt javasolják, kerüld, mert nem ismerjük. A bátrabbak legfeljebb mégis megízlelik, és esetleg kiderül, mire jó.

A hiedelmek sokszor valamiféle „hogyan?” kérdésre adnak praktikus választ: hogyan kell a gyereket nevelni, hogyan kell az anyóssal bánni és ehhez hasonlók; máskor a hiedelem a „miértekre” kínál megoldásokat. Miért kell jónak lenni? Mert ha nem leszel jó, Isten megbüntet a túlvilágon. Miért kell katonának menni? Mert ha nincsenek katonák, jő az ellenség, és mindent elpusztít.

Modern időkben egy-egy új gyógyszerrel kapcsolatban lehet hasonló kérdéseket feltenni. Alkalmas-e a bajunkra? Mellesleg mérgező-e? Vannak-e mellékhatásai? Gyereknek is jó? Öregeknek is? Mekkora adagot kell alkalmazni, és naponta hányszor? És még sorolhatnám. A gyógyszergyárak kutatórészlegeinek sokszor tízévnyi kemény munkájába kerül, amíg minden kérdésre megtalálják a helyes választ, hogy az ember elolvashassa a tablettákkal kapott hosszú, apró betűs szöveget: ha orvosa másként nem rendeli, akkor mi minden történhet önnel, ha ezt beveszi, lehet, hogy ritkán, de mégis.

Ezekből a jellegzetességekből is következik, hogy a hiedelmek mindig közösségi konstrukciók. A hiedelem meséjét kitalálhatja, megfogalmazhatja valaki a saját tapasztalata alapján, valódi hiedelem ebből akkor lesz, ha a társai átveszik, elhiszik és továbbadják. A hiedelem mindig funkcionálisan illeszkedik a közösség kultúrájába a többi hiedelem közé. Ha valaki egy tündérre vezeti vissza egy patak különös vízcsobbanását az egyik hajnalon, a társai ezt akkor hiszik csak el, ha ismertek már tündérekkel, manókkal kapcsolatos hiedelmeket, mert akkor ez is közéjük sorolható, működő konstrukció.

Régen tehát a természetben található dolgokról, a valóságról szóló tények, igazságok csak hiedelmek formájában léteztek, semmi sem volt biztos. A lényeg, hogy bár a hiedelmek nem pontosan fedik a valóságot, mégis fontos információkat nyújthatnak a mindennapi élethez. Ugyancsak hangsúlyozni érdemes, hogy a megtapasztalt valóság a hiedelmek révén beépül a szociális valóságba, amely jelentősen különbözik ugyan az igazitól, de a közvetlen tapasztalatok miatt attól el nem szakadhat.

Az ember legfontosabb tudása a valóságról a hiedelmek hatalmas tára. Szüleinktől, közösségünktől megtanuljuk, hogy a világban melyek a szigorúan kerülendő tárgyak, élőlények, és melyek azok, amelyek közömbösek vagy hasznunkra lehetnek. A már említett genetikai rákészülés – mint a kígyóknál – kitűnő alap lehet az óvó hiedelmek számára. A legtöbb ember nemcsak a mérges kígyóktól fél, hanem mindenfajta kígyótól, még az ártalmatlan siklóktól is. A siklóra kiterjesztett hiedelem felesleges, nem tükrözi a valóságot, de ártalmatlan, mert abból még nem lesz baj, ha valaki óvakodik a siklóktól, de pórul járhat, ha nem ismeri fel a mérges kígyókat. Óriási előny ez az életben.

Az ember ugyanígy, hiedelmeken keresztül tanulja meg az élethez szükséges megfelelő műveleteket: hogyan kell csomót kötni, hogyan lehet az agyagot megformázni, kiszárítani, kiégetni, és ezzel hasznos tárgyakat készíteni, hogyan kell elkészíteni a mindennapi ételt. De hiedelmeken alapul az is, hogyan kell a közösségben viselkedni – testvérekkel, szülőkkel, barátokkal, ellenségekkel –, hogyan kell családot alapítani, gyerekeket nevelni.

Néha valaki nem hiszi el a hiedelmet, vagy elfelejti, és pórul jár, mert nem követte a hiedelmen alapuló tanácsot. Erre viszont mindenki sokáig emlékezni fog, ami még inkább megerősíti a hiedelmet.

Sokszor előfordul, hogy a hiedelmek fölösleges elemeket is tartalmaznak, valami olyan magyarázatot vagy megoldást, ami esetleg régen fontos volt, de ma már nem az. A hiedelmek ritkán tisztulnak, sok generáción keresztül megtartják az eredeti formájukat, de úgy tűnik, ez a társadalmak életében nem okozott különösebb problémákat. Világos az is, hogy bár a hiedelem magját, a valósággal való kapcsolatát mindig valamilyen tapasztalat, az emberi érzet, tapintás, látvány, íz, hang alkotja, maga a hiedelem egy nyelvi konstrukció, egy gondolat, amely meglehetősen szabad: működésbe lép a fantáziánk, amikor megfogalmazunk egy hiedelmet. Ez a konstrukciós szabadság is magyarázatot kap, amikor az elme tulajdonságai között az absztrakciós képességet is szemügyre vesszük.

A legfontosabb hiedelmek már a gyerekeket, majd a belőlük kialakuló felnőtteket is segítik abban, hogy a világban sikeresen elboldoguljanak. Az embernek hihetetlenül nagy a memóriakapacitása, és számtalan apró hiedelmet képes élete folyamán elsajátítani, megtanulni. Az ember a természeti valóságban él, amelyről nagyon keveset tud ugyan, de szerez róla közvetlen tapasztalatokat. A tapasztalatok alapján formálódó hiedelmekkel, gondolati konstrukciókkal egy-egy emberi közösség mintegy lefedi jól-rosszul a valóságot, vagyis annyit fogunk fel a valóságból, amennyit a hiedelmeink közvetítenek.

Jóféle hiedelmekből épült fel a modern világ nagy része, a rosszfélék hatékonyságára meg álljon itt egy példa a középkorból. 1484-ben jelent meg VIII. Ince pápa bullája a boszorkányok ártalmairól, és a következő háromszáz évben körülbelül kétszázezer embert – nyolcvan százalékuk nő – gyilkoltak meg a boszorkányperek ítéletei miatt, ostoba, alaptalan vallásos hiedelmek alapján.

Annak illusztrálására, hogy az ember milyen erősen ragaszkodik a hiedelmeihez, elmesélek egy esetet. Egy kis társaságban arról szólt a vita, hogy a társaság egyik hölgytagjának hiedelmét, amennyiben a pillangóvirágból készült tea azonnal megszünteti a fejfájást, többen kipróbálták, és a hatást nem észlelték. A hiedelem terjesztője kitartott a hiedelem igazsága mellett, és inkább hajlandó volt a környezeti tényezőkben keresni a kudarc okát, mint abban, hogy rossz a hiedelem. A következőket vitatták meg:

• Nem volt friss a virág.

• Nem volt elég sok szirom a főzetben.

• Túl sok volt.

• Nem főzték jól, mert sokáig főzték.

• Nem főzték elég hosszú ideig.

• Leszűrték-e az ázott szirmokat?

• Valószínűleg egy konkrét személyre nem hat.

• Nem megfelelő talajon nőtt a pillangóvirág.

• Lehet, hogy csak bizonyos sziromszínek hatékonyak.

• Probléma adódhat abból, hogy a fejfájás alatt, előtte vagy utána kell-e elfogyasztani.

• Egyszerre kell meginni, vagy kortyonként?

• Üres vagy teli gyomor szükséges a hatáshoz?

• Mit evett a tea előtt, aki elfogyasztotta? Tejeset? Zsírosat? Szénhidrátot?

• A fémedényben főzött tea lehet hatástalan.

• Forralás közben fedett volt-e a főzőedény, vagy fedetlen?

• Gyorsan vagy lassan hűtötték ki a főzetet?

• Csak a szirmok voltak a főzetben, vagy levelek is?

Ha összeszámoljuk, legalább 25 lehetőség adott, és lehet, hogy csak az egyik hatásos, gondolta a hiedelem terjesztője, mert azt az egyszerű választ, hogy hatástalan a hiedelem, kategorikusan elutasította.

A hiedelmekhez való ragaszkodás nagyon fontos eleme az emberi közösségek viselkedésének. Ha ez nem lenne, a jól bevált szokásrendszerek hamar szétesnének.

A hiedelmek tartósak

Néhány éve egy kulturális antropológiai konferencián egy fiatal kutató a következő érdekes történetet mesélte. Van egy barátnője, és hétvégeken gyakran együtt sütnek-főznek. Többször megfigyelte, hogy ha a barátnője marhacombot süt, azt a megfelelő pácolás után úgy helyezi el a tepsiben, hogy a húsból egy vastag szeletet levág, és azt a nagyobb darab mellé helyezi. Egyszer megkérdezte tőle, miért kell azt a szeletet levágni, miért nem egyben sül a hús. A barátnője elcsodálkozott a kérdésen. Sohasem gondolkodtam ezen – válaszolta –, ezt így kell sütni, a mamámtól tanultam, és ő kitűnő szakácsnő, így mutatta. Érdekes – gondolkodott el a barátunk –, de miért?

Fogalmam sincs. Így kell! De kérdezd meg anyámat, este úgyis odamegyünk.

Este kiderült, hogy a mama sem tudja, miért kell ezt a műveletet elvégezni. A marhacombot így kell sütni. Az ember levág egy vastag szeletet, a nagyobb darab mellé helyezi, és az egészet ropogósra süti.

De miért kell levágni belőle?

Azt nem tudom. Én is így tanultam anyámtól.

Megszólalt a lány: kérdezzük meg a nagymamát, most már engem is izgat a kérdés, itt lakik közel. Elmentek a nagymamához, és szépen előadták a problémát. A hús, ami így készül, nagyon finom, de miért kell egy darabot levágni a nyers húsból és a nagyobb mellett sütni?

A nagymama türelmesen végighallgatta a kérdést, jót nevetett, és a következőképpen oldotta meg a problémát:

Tudjátok, amikor én fiatalasszony voltam, sokszor sütöttem marhacombot, mert nagyapátok nagyon szerette, de kicsi volt a tepsi, és egyben nem fért el benne az egész darab, ezért egy szeletet levágtam, és mellé tettem. Ennyi.

Ez a kis történet szépen mutatja a hiedelmek természetét. Valaki megold egy problémát, kedvező tapasztalatot szerez, és a következő generáció kérdés, vizsgálódás nélkül átveszi, használja a tapasztalat köré épített gondolati konstrukciót, a hiedelmet, pedig közben új, nagyobb tepsi került, így a hiedelemnek már semmi haszna nincs. És a rákövetkező generáció szintén vizsgálat nélkül alkalmazza a hiedelmet, mindaddig, amíg egy okvetetlenkedő tudósalkat kukacoskodni nem kezd. Tehát induláskor a legtöbb hiedelem hasznos tapasztalaton alapul, de ha a körülmények változnak, a hiedelem akkor is változatlan marad akár sok generáción keresztül. Ez a konzerválódás nagyon fontos tulajdonságuk a hiedelmeknek. Gondoljunk bele, ha most hirtelen minden hiedelmünket vizsgálni kezdenénk, hogy megfelel-e a modern körülményeknek, milyen lehetetlen helyzetbe kerülnénk. Számtalan költséges vizsgálatot kellene elvégezni, és a legtöbbször kiderülne, hogy a hiedelem még ma is érvényes: igen, a krumplit, a babot meg kell főzni, mert nyersen hascsikarást okoz a bennük lévő szolanium nevű vegyület, és nem szabad a gyermekünk előtt titkolózni, mert gyanakvó, simlis alak lesz, ha felnő.

A tapasztalaton alapuló hiedelmek tehát csak durván közelítik a való világot.

Még bizonytalanabb a történetek valósága. Minden történet szól valamiről, ami fontos a hallgatónak vagy az elbeszélőnek. Ez az érzelmi mag, ami érdeklődésünket fenntartja, és e köré rendeződik az egyszerűbb vagy bonyolultabb leírás, történet, amelyben már a racionalitás elemei is fellelhetők. A detektívtörténetek, filmek klasszikus példák erre. Sok tényt, adatot tartalmaznak, és a néző vagy olvasó maga is fontolgathatja, hogy ezek melyikét lehet egy racionális, tehát a bűnös felfedéséhez elvezető logikus történethez felhasználni, és melyiket lehet nyugodtan hanyagolni. Fontos emberi kedvtelés az ilyen történetek konstrukciója vagy efféle konstrukciók vizsgálata.

Az emberi viselkedés evolúciója során a történetek fontos szociális információkat hordoztak a közösségről. A történetekben szereplők tettei, viselkedése példákkal szolgált a közösség fiatalabb tagjainak, megoldási lehetőségeket, logikai furfangokat kínált, érzékeltette a szociális viszonyok fontosságát.

Az ausztrál őslakóknak van egy szent hegyük, az Uluru, néhány száz méter magas vörös kőhegy, nagyjából Ausztrália közepén a sivatagban. Az ott élők mondái rendkívül érdekesek. A különböző történetekben az ősök tetteit mesélik el, amelyek szorosan kötődnek a hegy alakzatához: pontosan meg lehet mondani, hogy egy-egy történet a hegy melyik részén történt, az is kiderül, hogy honnan lehet vizet szerezni, milyen fontos ehető növények találhatók a sivatagban, merre rejtőznek ehető állatok. Aki gyerekkorában sokszor meghallgatta a mondákat, tökéletesen kiismeri magát az egyébként eléggé kietlen tájon, felismer minden hasadékot, sziklát, kiszögellést, és pontos tudása van a beszerezhető élelmiszerekről, vízről. Puszta kézzel is életképes a környéken. A történet az ősi közösségek számára tehát nemcsak szórakozás, hanem alapvető információforrás is.

A történetek egy része „valós” történet, legalábbis az elbeszélő szerint megtörtént, hiteles, tényeken alapuló konstrukció. Az előbb már említettem, hogy a történetek nagyon különbözőképpen fogalmazódhatnak meg, attól függően, hogy kinek milyen viszonya van a benne szereplőkkel. Az a bizonyos érzelmi mag nagyon hatékonyan képes befolyásolni a történet racionális szerkezetét. Minden valós történet egy a sokféle lehetséges változat közül, ha a valóságtartalmukra vagyunk kíváncsiak, ugyancsak igyekeznünk kell a tények ellenőrzésével.

A hiedelmek, legyenek azok leírások vagy előírások, esetleg történetek, az elmében mindig önállóan, zárt keretben jelennek meg a konkrét tapasztalattól elvonatkoztatva, ezért figyelhetjük meg, hogy a hiedelmek értelmezésében más szabályok, törvények érvényesek, mint a valóság elemeiről szóló tudományos elmélkedésekben. Ha valaki hisz a szellemekben, akkor ezt a szellemvilágot úgy működtetheti, ahogyan kívánja. A szellem megjelenhet, beszélhet hozzá, tárgyakat tologathat, és közben nem kell arra a kérdésre válaszolnia, hogy ha valami szellem csupán, hogyan tudja megrezgetni a levegőt, éppen úgy, mintha beszélne valaki, vagy ha képes a tárgyakon áthatolni, hogyan tudja mozgatni a tárgyakat. A zárt keretben az elme alkotja meg a szabályokat a saját tetszése szerint, és tapasztalhatjuk, hogy a hiedelmek világában bizony sok színes fantáziával megalkotott konstrukció létezik, amelyek persze a valós világhoz csupán azzal a gyenge tapasztalati szállal kapcsolódnak, ami annak idején a hiedelem kialakulásakor valóban jelen volt.

Természetesen ismerünk olyan leírásokat, történeteket is, amelyeket nem azért mondanak el, mert valahol megvannak vagy megtörténtek, hanem azért, mert történetet mesélni és hallgatni jó. Ezek a mesék, amelyeknél igazán szárnyalhat a mesemondó fantáziája, hiszen a történetet a valósághoz bevallottan kevés dolog fűzi; csak az a fontos, hogy a hallgatóság figyelmét lekösse. Érdemes arra is felfigyelni, hogy ahogyan nőtt a közösségek komplexitása, úgy lett egyre bonyolultabb a mesék, mondák, mítoszok szerkezete is.

Az emberek minden társadalomban sokat szeretnek beszélgetni hiedelmekről, történetekről. Egy amerikai antropológus sok évet töltött a Kalahári sivatagban élő busmanok között, és alaposan megfigyelte az életüket. Sivatagos táj, kemény munkával lehet élelmet, zsákmányt, iható folyadékot vagy vizet szerezni. Az ember azt gondolhatná, hogy ilyen környezetben mindenki az enni-innivaló megszerzésén dolgozik, azonban kiderült, hogy ha az egész heti elfoglaltságukat szemügyre veszik, akkor csupán két napot töltenek az ennivaló megszerzésével, nagyjából húsz százalékát a rendelkezésre álló időnek. A legtöbb időt, az egész közel hatvan százalékát, beszélgetésekre fordítják. A beszélgetések egészen kis része szól valami új dologról vagy valami hasznos technika elmagyarázásáról. Általában a hiedelmeikről és arról beszélgetnek, hogy éppen mi történt velük, amikor a beszélgetőtárs egy kicsit távolabb volt. Rendkívül fontos, hogy így a törzs tagjai mindenkiről mindent tudnak, nincs különszoba, rejtett életpillanatok. Minden a közösség szeme előtt zajlik. Vagy a szemük láttára történik, vagy azonnal elmesélik nekik. Ez nagyon fontos, mert így mindenkit alaposan, a legapróbb részletekig megismernek. Kritikus helyzetekben mindenkiről tudják, hogy mire hogyan fog reagálni, mit lehet rábízni és mit nem. A vezetők számára alapvető ez az információ, de mindenki más számára is fontos. Ugyanilyen hasznos a közösség hiedelmeinek gyakori felemlítése: mindenki tudja, megtanulja, százszor hallotta már, hogy különböző helyzetekben hogyan szükséges eljárni, hogyan lehet kellemetlen helyzeteket megelőzni, hogyan kell élni.

A valóság elemei, szerkezete, folyamatai, történései határozzák meg a világot, amelyben élünk, de az emberi hiedelmek gyűjteménye szabályozza, hogy ebből a valóságból mennyi jut el hozzánk. Sokszor a viselkedésünk kialakításában a hiedelmek fontosabbak, mint a valóság. Két nagy, egymást részben átfedő világ létezik: a valóság és a hiedelmek világa. Az ember a hiedelmek segítségével mintegy letapogatja a valóságot, igyekszik annak megfelelni. Minél nagyobb az átfedés, minél pontosabb a közelítés a két világ között, annál sikeresebb lehet az életünk.

A hiedelmek rangsora

Már Szent Ágoston is foglalkozott azzal, hogy fontos tulajdonságuk a különböző hiedelmeknek, hogy valamiképpen rangsorba rendezhetők, a rangsor legelején álló hiedelmeknek pedig különös, meghatározó szerepük van.

Ágoston az istenhit példáján magyarázta el a hiedelmek rangsorának fontosságát. Isten létezését vagy nem létezését nem tudjuk bizonyítani, mondta (és ez a helyzet azóta sem változott). Az istenhit olyan hiedelem, amelyet bizonyíték nélkül, a többi istenhívő bizalmára építve kell elfogadnunk. Vagy megtagadnunk. Ha viszont elfogadjuk, hívők leszünk, az egész hiedelemrendszerünk hirtelen megváltozik, és a számos egyéb hiedelmünket is az istenhit alá kell rendeljük. Ez van a rangsor csúcsán, és ebből számos egyéb hiedelem magától értetődően következik. A hívők hisznek az örök életben, a jóban és a rosszban, hisznek a bűn létezésében, abban, hogy egy elképzelhetetlenül bonyolult hatalom figyeli minden apró mozdulatukat, büntet és jutalmaz. El kell fogadják az isteni közvetítők, a vallás, a templomok, a papok szerepét.

Az, hogy a hiedelmeknek rangsoruk van, különösen fontos, mert a magasabban elhelyezkedő hiedelem leveszi a bizonyítás terhét az alatta álló apróbb hiedelmekről. Ha egy vallás hívői vallásuk minden apró hiedelmét bizonyosságokra szeretnék alapítani, nagy bajban lennének, mert a vallások szövevényes történeteket, hiedelmeket, emberi értékeket és ezek viszonyait foglalják magukban. Elképesztő feladat lenne mindennek a gyakorlati bizonyítékát, igazolását kérni, de erre nincs is szükség. A hívő hisz, és elfogadja vallásának hiedelmeit, ami nagymértékben leegyszerűsíti számára a világról való gondolkodást. Ez nemcsak a modern vallások esetében van így, hanem az archaikus világkép spirituális hiedelmeinek esetében is. A közösség elhiszi, hogy honnan származik, mondjuk, egy kiválasztott totemállat utódja (ebből következik, hogy azt az állatot a többitől megkülönbözteti, védi, tiszteli). Hiszi, hogy ősei hogyan alapították a közösséget, milyen csodálatos események során, és ezekből a hiedelmekből érthetővé, logikussá válnak egyéb, a vallással kapcsolatos tenni- és hinnivalók is. A hiedelmek rangsora szoros kapcsolatban áll a hiedelemegyüttesekkel, a rangsor éppen az egyes hiedelmeket állítja sorba egy-egy adott együttesen belül.

Ha egy pillanatra elképzeljük, hogy az ember nem rendelkezik hiedelmekkel, beláthatjuk, hogy az egész kultúránk azonnal szétesne. Senkit semmi nem kötelezne, hogy a kultúrájára jellemző módon viselkedjen, félje a rosszat, elfogadja a jót. Ha elhisszük, milyen ősök leszármazottai vagyunk, egyben a saját magunk helyét is kijelöltük a világban. Ezekhez a leszármazottakhoz tartozunk, értük sok mindent megteszünk, de idegenekért keveset vagy semmit. A családi kötelék, kötelesség alapulhat közvetlen érzelmi kapcsolatokon: azért teszek meg valami fontosat a családom tagjainak, mert ismerem, szeretem őket, ez a természetes. Valóban az, az állatoknál is így van, ha van családjuk. De a nagyobb emberi közösségeket csak a közös hiedelmek képesek összetartani. Mindannyian a fehér sastól származunk, és aki az ő leszármazottja, azért akkor is mindent megteszünk, ha nincs vele közvetlen érzelmi kapcsolatunk. A hiedelmek helyettesíthetik az állati érzelmeket. Roppant fontos embertulajdonság a hitre való képesség.

A modern világ is a hiedelmeken alapszik. Mindennapi életünkben apró gyakorlatias hiedelmek segítenek, de komoly hiedelemrendszerek is kiépülnek, amelyek belső hierarchiájuk révén elrendezik számunkra a világ dolgait. Ha valaki, mondjuk, liberális nézetek hívője, azt gondolhatja, hogy mindenki teljes mértékben felelős magáért, és az államnak nem kötelessége segíteni azokon, akik valamilyen okból lemaradtak, kevésbé kulturáltak, nincstelenek. Egy konzervatívan gondolkodó ember azt gondolja, hogy fontos az egyén, de még fontosabb a közösség, elsősorban a család; aki nem teljes családban nő fel, az csökkent értékű ember, tehát a társadalomnak minden eszközzel támogatnia kell a családokat. De fontosak számára a család feletti közösségek is, és nem talál abban kivetnivalót, ha a közösség érdekében az egyént háttérbe szorítják.

Milyen legyen az egészségügy? Mindenki törődjön a saját egészségével, és dolgozzon úgy, hogy ha szüksége lesz rá, meg tudja fizetni az orvosait, vagy a közösségnek kötelessége mindenki számára egyenlő színvonalú ellátást biztosítani? Ezek bizony napi politikai kérdések, és megválaszolásuk mindig valamilyen hiedelemrendszer alapján alakul ki. Nagyon fontos tehát, hogy ismerjük a hiedelmek természetét, és ne képzeljük azt, hogy kivonhatjuk magunkat a hatásuk alól.

A modern hiedelmek nagy része jól szervezett rendszerekben jelenik meg. A homeopátiában való hit egy régebben élt német orvos téves kísérletén alapszik, de ez a hívőket nem rendíti meg, sok-sok pénzt fizetnek a tiszta vízért, amelyet valamilyen hatékony szer higított formájának mondanak. Nem ártalmas, de gyógyító hatása csak a hiedelem következménye. A valódi gyógyszerek, amelyeknek számos káros mellékhatásuk is lehet, a szervezet élettani, biokémiai folyamataiba avatkoznak, és ilyen módon hatnak, de ezekkel is sokszor előfordul, hogy a gyógyhatás csupán annak köszönhető, hogy elhisszük, hatékony szert kapunk, és egy kedves orvos, akiben megbízunk, azt állítja, hamarosan rendbe jövünk. Az emberi szervezet így működik, ezt el kell fogadnunk – a placebohatás fontos tartozéka a modern orvostudománynak.

Talán nem nyilvánvaló, de a modern társadalom egyik létfontosságú hiedelme a pénz és a piac körül alakult ki. Egy bizonyos összeg érmében, papíron vagy elektronikus formában történő átnyújtása valakinek valamilyen konkrét tárgyért vagy szolgáltatásért annak a hiedelemnek az alapján történik, hogy a pénzt, bármilyen formában kaptuk is, később mi is használhatjuk hasonló módon: szolgáltatást, javakat kapunk majd érte. Ez rendkívül erős és fontos hiedelem, noha a pénz „értéke” még elméletileg is nehezen meghatározható, a gyakorlatban pedig állandó ingadozások jellemzik. Ha adott pillanatban ez a hiedelem az egész világon egyszerre megszűnne, a modern társadalmak napok alatt elpusztulnának. Ez a fontos hiedelem az ember szabálykövető képességén és vegyes rangsorának tulajdonságain alapul, amit később még tárgyalunk.

Végezetül csak egészen röviden, mert később többször lesz róla szó. A modern időkben kialakult a társadalmakban egy olyan eljárás, amely által sok pénz és sok munka árán az egyes hiedelmek és a valóság közötti kapcsolat ellenőrizhető. Ez az eljárás a természettudományos módszer, amely maga is hiedelemrendszer, de ellentétben, mondjuk, a vallási hiedelmek rendszereivel, nyitott, napról napra változik, és alkalmas arra, de csak arra, hogy megállapítsa: ha valamely hiedelem előírásai szerint járunk el, tényleg az történik, amit a hiedelem jósol. A világban működik a Lapos Föld Társaság, amelynek tagjai úgy gondolják, hogy a Föld nem gömbölyű. Nos, a tudomány igazolta, hogy ha elindulunk a Földön, mindig ugyanabba az irányba haladva, néhány tízezer kilométer megtétele után ugyanoda érünk vissza, mint ahonnan elindultunk. Érdemes repülővel menni, mert úgy az igazolás gyorsabb. Persze a Föld összes lakosa nem kereshet közvetlen tapasztalatot, hinni kell annak a néhány embernek, akik körbeutazták, -repülték, -vitorlázták a földgolyót, tehát ez a tudásunk is bizalmon alapuló hiedelem.

A természettudományok egyik fontos ága a kémia. Fejlődése a receptekkel kezdődött: az emberek megfigyelték, hogy bizonyos összetevőkkel, ásványokkal, hamuval, sókkal robbantani, gázokat fejleszteni, festeni, valamit feloldani lehet. A hiedelem leírása volt a recept. Ha valaki pontosan betartotta az utasításokat, és a recept is megfelelő volt, maga is elő tudta idézni a hiedelem által leírt hatást: a receptben előírt kotyvalék oldott, festett, robbant. A korai receptek pontatlanok voltak, sok felesleges dolgot is tartalmaztak, és sohasem lehetett tudni, mi bennük a lényeges, és mi a felesleges. Mondjuk, a recepthez éjfélkor beszerzett akasztott ember kötele kellett, de az nem derült ki, hogy az akasztott férfi legyen vagy nő; az, hogy akasztás után mennyi időnek kell eltelnie; hogy a kötél milyen legyen, és még sok más ismeretlen tényező. A megoldás a kísérletezés lett. A korai kémikusok, az alkimisták a receptek hiedelmei alapján többször próbálkoztak a megoldással, és a próbálkozásaikat nevezték el kísérletnek. Ezek néha sikerültek, ami javíthatta a recept előírásait. Az igazán jó recepteket és a kísérleteket körülvevő hiedelmek azonban sokszor nagyon távol álltak a valóságtól. Keresték például az aranycsinálás, az örök ifjúság és a bölcsességet létrehozó szerek receptjeit, persze sikertelenül. Modernebb időkben a kémiai hiedelmek letisztultak: ma vegyületekről, kémiai elemekről beszélünk, és a kísérletek során a vegyületek reakcióit tanulmányozzuk. A mai kémiai hiedelmek már nagyon közel állnak a valósághoz.

A modern klinikai gyógyszervizsgálatok nagyon hosszadalmasak és roppant bonyolultak, de arra alkalmasak, hogy igazolják, egy-egy gyógyszer a beteg emberek többségénél valamilyen kívánatos hatással jár: csökkenti a vérnyomást, hajtja a vizeletet, megfogja a székletet, megszünteti a lázat. Szerencsés esetben meg is gyógyulunk. Nem mindig, mert sokféle egymást erősítő bajunk is lehet, hiszen az emberi szervezet még a klinikai vizsgálatoknál is bonyolultabb. A mellékhatások hosszú listájának elemzésétől most el is tekintek.

Hangsúlyoznom kell már most, hogy a tudomány nem igazságokat bizonyít, hanem a hiedelmeken alapuló eljárások hasznosságát, megismételhetőségét. Az emberi közösségek hiedelemrendszerei eleve a világ megismerését szolgálták, és azt teszik ma is. Az állati elme az egyed börtönébe zárva csak a saját tapasztalatai alapján képes a világ megismerésére. Az ember a nyelv segítségével gondolatokat, hiedelmeket kommunikál, és ezek a saját tapasztalatainál nagyságrendekkel bővebb forrásként szolgálnak a világról szerezhető ismereteknek, mivel tartalmazzák a közösség, sőt az ősök hiedelmekben kifejezett tapasztalatait is. Ezzel a képességünkkel hódítottuk meg a bolygót, és lehet, hogy ennek a képességnek a negatív hatásai miatt fogjuk majd tönkretenni.

Hiedelmek és a társadalom{1}

Minden társadalmat jól jellemeznek a hiedelmei.

Hogyan alakulnak ki ezek?

A legfontosabb forrás a személyiség kifejlődésének folyamata. A gyermekek a legfogékonyabbak a családjuk, környezetük hiedelmeire, és még késő felnőttkorukban is megőriznek egyet-kettőt azokból, amelyek a legmélyebben érintették őket meg. A másik forrás a társadalmi környezet, a szomszéd, a munkahely, a baráti kör (amely egy bizalmi hálózat) és persze a média. Ma ez utóbbi a legfőbb hiedelemformáló tényező.

Csak úgy mellesleg jegyzem meg, hogy a rendszerváltás utáni problémáink nagy részét éppen a hiedelmek okozzák. Egy jól működő hiedelemrendszer kiépüléséhez többgenerációnyi idő szükséges, és a rendszerváltás óta alig telt el egy évtized. A régi és az újonnan kialakuló hiedelmek keverednek, nem képesek funkcionális egészet alkotni, és ezért megrontják az életünket. A politikusok, akiknek pedig éppen az lenne a dolguk, hogy a különböző hiedelmek egyeztetésében segítsenek, nem értik, vagy éppen kihasználják a zűrzavaros helyzetet.

Az előző rendszerben komoly akadályai voltak a vagyonosodásnak, a hiedelmek a gazdagság ellen szóltak, meg a jogszabályok is. A hiedelmek–jogszabályok kettősében a hiedelmek voltak a fontosabbak. Az igazságszolgáltatás legfőbb szempontja nem a jogszabály korrekt, racionális alkalmazása volt, ha szükségesnek látták, a szabályokat az uralkodó hivatalos hiedelmekhez igazították. Az idősebbek talán még emlékeznek a meggymagos ember esetére, aki semmi olyat nem tett, ami jogszabályba ütközött volna, éppen csak olcsón vett a konzervgyáraktól értéktelen, szemétbe szánt meggymagot, és valamire felhasználta, amin jól lehetett volna keresni. Igen ám, de az uralkodó hiedelem az volt, hogy a jövedelemnek a befektetett munka az alapja, ez alatt leginkább fizikai munkát értettek, aki meg csak kitalál valami furfangosat, ami pénzhez juttatja, az bűnöző. A meggymagos embert is elítélték a tevékenységéért, mert elegendő munka nélkül jutott jókora jövedelemhez, a meggymaghalmokat meg a szemétben hagyták.

Az új rendszerben a helyzet megváltozott. A hivatalos hiedelem az, hogy szerezhetsz, amennyit csak tudsz, és jó polgára vagy a hazának, ha a szerzés folyamata nem ütközik jogszabályba. A jogszabály meg arra való, hogy megakadályozza azt a tulajdonszerzést, ami, és itt jön a lényeg: jogszabályba ütközik. Ez egyébként Amerikában is így van. Ott az újságok még tanácsot is adhatnak az olvasóiknak, hogy hogyan lehet némi adófizetést megspórolni a jogszabályok ügyes csavargatásával, mert az nem bűn, sőt érdem. Megszegni a jogi szabályt, az a bűn.

Ma Magyarországon mindkét hiedelem megtalálható. Az emberek egy része azt gondolja, hogy aki a munkájával aránytalannak hitt jövedelemhez jutott, az nyilván lopott. Egy másik része meg azt gondolja, hogy amit a jogszabályok megengednek, azt ki lehet és ki is kell használni. A politikusok érvelésében, bármelyik oldalról legyen is szó, ez úgy jelenik meg, hogy a saját táboruk emberei ügyesen gazdálkodnak, az ellenfél emberei meg elképesztő összegeket lopnak, noha utólag ezt nehéz bizonyítani, mert betartották a törvény betűit. A két tábor ügyes együttműködésének eredményeképpen lassan kialakul mindenkiben az a meggyőződés, hogy ebben az országban mindenki lop, aki a húsosfazék közelébe kerül, és ez ellen nincs mit tenni.

Az nyilvánvaló, hogy a jogszabályt durván megszegő tolvajokat el lehet és el kell kapni. De mi a helyzet a jogszabályokkal? Amelyeket, ugye, a parlamentnek kéne folyamatosan karbantartania. Ehhez világosan meg kellene fogalmazni, hogy a régi vagy az új hiedelmet tekintjük-e érvényesnek, vagyis a jogszabály-e a végső szó, vagy valamiféle más, komplexebb, szubjektívabb megítélés? A szerencsétlen Tocsik-ügy egyik problémája éppen ez volt. Melyik oldal mit tett azért, hogy a jogszabály a lehető legkisebb kibúvóra adjon csak lehetőséget az erkölcstelennek tekintett szerzés esetében? Tökéletes jogszabály persze nincsen, de minden felháborító eset után lehetne rajta igazítani.

Mindkét oldal azt mondja, hogy a milliárdos állami megrendeléseknél a másik a saját táborát gazdagítja.

Jogszabály?

Az az igazi baj, hogy a szabályok betartásával lehet lopni? Vagy az, hogy rossz a szabályozás?

A régi hiedelem az volt, hogy a beteget az állam köteles ellátni orvossal, kórházzal, gyógyszerrel – vagyoni helyzetre való tekintet nélkül. Neki csak jelentkeznie kell. Nagyon szép hiedelem. Az újabb hiedelmek egyike azt mondja, hogy nincs az a pénz, amivel mindenkinek lehetne biztosítani az egyenlő és legmagasabb szintű orvosi ellátást, ezért a betegnek is kell valamit tennie a jelentkezésen kívül. Mondjuk, fizetni. Fizetni mindenért, vagy fizetni a drágább dolgokért, legalábbis egy részt. És tessenek biztosításokat kötni, a biztosítók nyakukat törik, hogy önök helyett fizessenek majd.

No most ugye, aki az első hiedelemben nőtt fel, az nemigen akar fizetni, pláne a biztosítóknak, az orvosnak meg úgyis fizet, mert azt már az előző rendszerben megszokta, hogy az általános és egyenlően magas orvosi ellátást azért egy kicsit személyesen is meg kell segíteni. Aki meg a második hiedelmet tekinti magáénak, az kifogásolja, hogy a kórház zsúfolt, koszos, órákat kell várni, nincs nővér, és az orvos se tökéletes.

Ausztráliában az általános és egyenlő ellátás mindenkinek jár ingyen, ahogy nálunk. Hálapénz nincsen. Viszont egyes kórházak kiírják, hogy náluk a biztosító általános és egyenlő hozzájárulásához még hozzászámolnak 10-50-100 százalékot, és azt a betegnek kell fizetnie. Nálunk hamarabb sorra kerülsz, jobbak az orvosaink, de a biztosítón túl még fizetned kell az ellátásért valamennyit. Ez a hiedelemrendszer elviselhető, mert aki semmit sem tesz magáért, azt is megsegíti (szolidaritás), aki meg tesz magáért, azt még jobban. Be kéne vallani már, hogy másképpen nem megy.

Még az egyik választás előtt részt vettem egy vitán, amelyben a koalíciós pártok egyik neves személyisége azt mondta, ha kiderülne, hogy a jobb ellátásért fizetni kell, azt az emberek nem nyelnék le, belebuknánk. Azt lenyeltük, hogy kitehetnek az utcára, elveszíthetjük a munkahelyünket, hogy milliárdosok szaladgálnak közöttünk tömegével, hogy ellepték az utcát a hajléktalanok, miért pont ezt ne nyelnénk le, ha ennek nyomán megszűnne a titkos hálapénz, és kiszámítható lenne, hogy mit mennyiért kapok, és azért senki sem maradna ellátás nélkül?

A hiedelmek nem mindig nyilvánvalók, az állítások, vélemények elfedik őket. Nem feltétlenül az a fontos, amit a választók szeretnének (sok pénzt!), hanem az, hogy miben hisznek, milyen a társadalmi hiedelmek struktúrája. Aki ezt ismeri, sokkal többet tud a társadalomról, mint a közvélemény-kutatók. Ha politikus, tudja, hogy mit kellene kiszolgálnia vagy esetleg megváltoztatnia.

A társadalommal kapcsolatos hiedelmeket a politika ideológiákba szerkeszti, amelyek tulajdonképpen rendszerezett hiedelmek. Ha ez megtörténik, akkor a társadalmi viták egy szinttel magasabbra kerülnek, mert az ideológiákat lehet vitatni, az ideológiák alapján lehet választani. Nálunk mindkét politikai tábor adós azzal, hogy tulajdonképpen milyen ideológiát, milyen hiedelemrendszereket ajánl a bajok orvoslására. Az ideológia nemcsak kommunikációs lózung, cifra szó, hanem funkcionálisan működtethető, adott helyen és időben hasznos hiedelemrendszer.

Miben tetszenek hinni?

{1} Népszabadság, 2004. január 24.