DOMINIC SANDBROOK

NAGY SÁNDOR

Illusztrálta Edward Bettison

KALANDOZÁSOK A TÖRTÉNELEMBEN

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

A második világháború

Az első világháború (előkészületben)

Kleopátra (előkészületben)

A vikingek (előkészületben)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dominic Sandbrook: Alexander the Great,
Particular Books, an imprint of Penguin Press, 2021

Text copyright © Dominic Sandbrook, 2021

Illustrations © Edward Bettison, 2021

All rights reserved.

Fordította Bíró Júlia

Szakmailag ellenőrizte Cságoly Kristóf

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Pozsik László

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-187-0

Tartalomjegyzék

Prológus: Az álom

ELSŐ RÉSZ
A MAKEDÓN FIÚ

1. A fiú és lova

2. Egy kés hajnalban

3. Az ember, aki agyaghordóban lakott

4. Pallasz Athéné pajzsa

5. Halál a folyónál

MÁSODIK RÉSZ
ZEUSZ FIA

6. A nagykirály

7. Az isszoszi csata

8. Ámon hangja

9. A véres hold

10. A gaugamélai síkság

HARMADIK RÉSZ
A VILÁG PEREMÉN

11. A tűz városai

12. Kelet felé

13. Ázsia keresztútjai

14. Rhóxané

15. Út a sötétségbe

16. Búcsú Bukephalosztól

NEGYEDIK RÉSZ
AZ UTOLSÓ HADJÁRAT

17. Lázadás Indiában

18. Átkelés a sivatagon

19. Nagy Kürosz síremléke

20. Babilon

Epilógus: Temetkezési játékok

A szerző utószava

Adának

PROLÓGUS

Az álom

Gyönyörű nap volt, a nap forrón sütött és magasan állt a tisztán kéklő égen. A fény táncolt a Hellészpontosz, az Európát Ázsiától elválasztó tengerszoros vizén.

A fiatalember a hajója kormányánál állt. Alacsony volt, széles vállú, eleven szemű, s fakószőke haja göndör fürtökben hullott a nyakába.

Egész életében erre a pillanatra várt. Kisfiúként, amikor barátaival az erdőben bolyongott, elképzelte, hogy ő maga vezeti a flottát a tengeren, társaival együtt a partra rohan, és karddal meg lándzsával pusztítja el az ellenséget.

Harcosnak született, és annak is nevelték. De álmodozó is volt. Szerette a könyveket és a költészetet, a találós kérdéseket, a meséket.

Mindenekelőtt kalandról álmodott. Látta magát hegyeket mászni, sivatagokat átszelni, és új, ismeretlen földeket felfedezni.

Most megvalósította az álmát. Az evezősök meghúzták a lapátokat, a szellő belekapott a vitorlákba, ő pedig fejét az égnek vetve kacagott örömében.

Amikor a csatorna közepénél jártak, szolgái elővezettek egy bikát, amelyet a tenger istenének, Poszeidónnak szántak áldozatul.

A fiatalember felemelte a kését. Csak egy pillanatig tartott. Amikor befejezte, a feje fölé emelt egy arany borosserleget, és tartalmát a habokba öntötte – ajándékul a Néreidáknak, a tengervizek nimfáinak.

Ázsia partja egyre nőtt, egyre szélesedett. A fiatalember fényes páncéljában ragyogva nézett szembe a keleti parttal. A szeme csillogott az izgalomtól. Jobb kezében lándzsa villant.

A part egyre közelebb és közelebb jött. A homok csikorgott a hajótest alatt.

Aztán a vízbe ugrott, és lándzsája ragyogó ezüstívben suhant át a levegőn, majd a homokba fúródott.

Ekkor a fiatalember felemelte a hangját, túlharsogva a hullámokat. Ez annak a jele, kiáltotta, hogy az istenek neki adták egész Ázsiát, a lándzsával nyert díjként!

A mögötte lévő hajókról felhangzott az éljenzés. Emberei, százak és ezrek ugrottak a sekély vízbe, követve királyukat Perzsia földjére.

A fiatalembert Alexandrosznak hívták; a neve azt jelenti, „férfiak védelmezője”. Ma Nagy Sándorként ismerjük.

Több mint kétezer évvel ezelőtt élt, a Krisztus előtti 4. században. Már akkoriban is a bátorság és a kellem megtestesítőjének tűnt. Annyi kalandot élt át, ami még a legtalálékonyabb mesemondók fantáziáját is túlszárnyalta.

A Makedón Királyságban, az ókori görög világ peremén fekvő vad birodalomban született Alexandrosz már tizenévesen megvívta első csatáit. Gyermekkori barátai mellett lovagolt a háborúba, egy saját maga által megszelídített ménen.

Húszévesen lett király, és a történelem egyik legkülönlegesebb kalandozására vezette embereit. Dicsőségre áhítozva kelt át velük a tengeren, hogy együtt harcoljanak Perzsia nagykirálya, a világ leghatalmasabb uralkodója ellen.

Sok ezer mérföldön át meneteltek, csatát csatára nyerve. Átkeltek Szíria hegyein és Egyiptom sivatagain; látták a piramisokat és a Nílust.

Alexandrosz és barátai egzotikus templomokat látogattak meg, és titokzatos, túlvilági istenek tanácsát kérték. Meghódították az akkori világ egyik legnagyobb városát, és hihetetlen értékű kincsek kerültek a birtokukba.

És még mindig mentek: kelet felé, egyre keletebbre, a felkelő nap irányában. Megmászták Afganisztán hegycsúcsait, és átkeltek India folyóin. Találkoztak istenekkel és elefántokkal, rablókkal és hercegnőkkel.

És aztán, amikor a világ vége már majdnem a láthatáron volt – nos, ezzel elárulnánk a végét.

Alexandrosz világa, több mint húsz évszázaddal ezelőtt, nagyon különbözött a miénktől. Nem voltak modern gyógyszerek, nem voltak autók, nem voltak számítógépek. Mítoszokkal és legendákkal átszőtt világ volt, de lakói számára éppoly valóságos, mint számunkra a mi világunk.

Az ókori Görögország nem egyetlen ország volt, hanem egymással versengő városok és királyságok csillagképe, amelyek nagyjából ugyanazt a nyelvet beszélték, és ugyanazokat az isteneket imádták.

Középpontjában a Földközi-tenger állt, különösen annak északkeleti sarka, amelyet Égei-tenger néven ismertek. Ahogy a filozófus Platón fogalmazott, a görögök úgy éltek a partjain, mint „a békák a tó körül”.

A külvilág nagy része rejtély volt számukra. Tudtak az ókori Egyiptom nagy civilizációjáról, és jól ismerték gigantikus, ám rettegett szomszédjukat, Perzsiát, amely a mai Közel-Keletet uralta. De a görögök keveset tudtak Észak-Európáról vagy Afrikáról, gyakorlatilag semmit Indiáról, és egyáltalán semmit Kínáról. Továbbá a leghalványabb sejtelmük sem volt arról, hogy az amerikai kontinens egyáltalán létezik.

Sok szempontból sötét és veszélyes világ volt ez. A betegségek nagyon gyakoriak voltak. Sokan már negyvenéves koruk előtt meghaltak, de az embereknek körülbelül a fele még tizenéves korát sem érte meg.

A nőknek általában otthon kellett maradniuk gyermekeket nevelni. A legtöbb férfi a földeken dolgozott, és olyan becsületkódex szerint élt, amelyet sokan közülünk ijesztően erőszakosnak találnának.

Mégis, Alexandrosz világa a maga módján a fény és a szépség helye volt. A görögök imádták a költészetet, és csodálatos drámákat alkottak.

Szerettek vitatkozni, lenyűgözték őket az új ötletek és eszmék. Tanulmányozták a matematikát és a természetet, a csillagok mozgását és az emberi test működését. A görögök voltak azok, akik perzsa szomszédaikkal, Egyiptommal és később Rómával együtt lerakták mai civilizációnk alapjait.

Alexandrosz azonban nem akármilyen görög volt. Már fiatalon is hitte, hogy ő más, különleges sorsú fiú. Az első görög történetírók úgy vélték, mély vágyakozás vezérelte valami olyan dolog után, ami a közönséges földi halandók számára elérhetetlen.

Ez volt az, ami Alexandroszt különlegessé tette. Sok más fiú is álmodozott szörnyetegölő hősökről, például Thészeuszról, Perszeuszról és Héraklészről, de soha nem gondolták komolyan, hogy felérnek hozzájuk, nemhogy felülmúlják őket. Alexandrosz megtette. Kezdettől fogva saját legendájának hőseként tekintett magára, aki beírja nevét a történelembe.

Ezért hajította a lándzsáját Ázsia partja felé. Azt üzente vele az embereinek, hogy ez egy emlékezetes pillanat, olyan, amely évszázadokig élni fog az emberek emlékezetében.

És természetesen igaza lett.

De ne vágjunk elébe a dolgoknak! Ideje visszamenni Alexandrosz történetének legelejére, jóval a Hellészpontosz átlépése, sőt a születése előtti esztendőkre. És így, mint a legjobb mesék, a mi történetünk sem halandó férfiakkal és nőkkel kezdődik, hanem a talán legkülönlegesebb görög szereplőkkel – az Olümposz tizenkét istenével.

ELSŐ RÉSZ

A MAKEDÓN FIÚ

1

A fiú és lova

Magasan a görög olajfaligetek fölött, ködbe és titokzatosságba burkolózva tör az ég felé az Olümposz hegyorma. A gyerekek évszázadokon át hallgatták a hegy hófödte csúcsán a föld és a csillagok között félúton zajló életről szóló történeteket.

Az Olümposz hatalmas felhőkapuin belül, mondták a költők, nincs eső vagy szél, csak végtelen napsütés. Itt lakmároznak az istenek ambróziából és nektárból, a halhatatlanok mézillatú ételéből és italából.

Az Égei-tenger vizétől Makedónia erdejeiig minden gyermek ismerte a tizenkét olümposzi isten nevét. Ott volt Héra, a királynő, a büszke és méltóságteljes. Ott volt Poszeidón, a tengerkirály, aki szigonyának egyetlen csapásával képes volt a vizeket áramlásra bírni.

Arész, a hadisten, szekérlovas, pajzshordozó. A szökellő lábú Artemisz, holdistennő, vadászistennő. Apollón, az íjász, a Nap istene. A bölcs Pallasz Athéné, baglyával és sisakjával.

Démétér, az aratás istennője. Héphaisztosz, a kovács, kalapácsával és kovácsműhelyével. A fürge Hermész, a hírnök, szárnyas sarujával. A szelíd Hesztia, az otthon őrzője. A gyönyörű Aphrodité, a szerelem istennője.

Egy isten előtt azonban az összes többi reszketett: ő volt a nagy Zeusz, égi atya, viharcsináló, az Olümposz ura.

Zeusz még fiatalon felszabadította a világot ősei, a titánok zsarnoksága alól, és az istenek királyává koronázta magát. Madara a sas volt, fája a tölgy, fegyvere a villám.

Íliász című eposzában Homérosz, a legkedveltebb görög elbeszélő úgy képzelte el, hogy Zeusz szigorúan figyelmeztette a többi olümposzit:

„…én vagyok itt legerősebb.
Rajta, no, próbáljátok meg, lássátok is együtt,
egy nagy aranyláncot függesszetek itt le az égről,
istenek, istennők, s mind csimpaszkodjatok abba:
s még így sem húzhatjátok le a földre az égből
Zeusz legfőbb hadurat, bármíly hosszan huzakodtok:
míg azután, ha magam vágynálak húzni magasba,
fölhúználak a földdel is én, tengerrel is együtt:
és az Olümposz csúcsa köré kötném ama láncot,
és az egész mindenség fönt csünghetne a légben.
Ennyire több vagyok én istennél s emberi népnél.”{1}

Az Égei-tenger partjai mentén felnövő gyermekek számára a Zeuszhoz hasonló istenek nem pusztán dalok és mesék szereplői voltak – a mítoszok és legendák át- meg átszőtték mindennapjaikat.

Amikor egy bagoly huhogott az éjszakában, Pallasz Athéné üzenetét hozta. Ha mennydörgés hallatszott a fejük felett, akkor a nagy Zeusz haragudott.

Minden háznak megvolt a maga szent tűzhelye, minden városnak megvolt a maga temploma. És minden évben zarándokok ezrei utaztak a legszentebb görög szentélyekbe, ahol még a levegő is mintha varázslattal lett volna tele.

A Kr. e. 4. század közepének egyik nyári délutánján egy ifjú herceg ugrott ki hajójából Szamothraké szigetének partjára. Philipposznak hívták, és éppen Makedóniából, a sok mérfölddel északabbra fekvő, kemény, zord királyságból érkezett.{2}

Philipposz kisgyermekkora óta arról álmodott, hogy egyszer ellátogat Szamothrakéra. Az egész görög világban suttogtak a nagy istenek szent helyéről, vad szertartásairól és sötét áldozatairól.

Az évente megrendezett fesztivál, amelyen az újonnan érkezők belépnek a belső szentélybe, megfürdenek az áldozatok vérében, és megismerik az alvilág rejtelmeit, állítólag életre szóló élményt jelentett. Philipposz most azért jött, hogy maga is meggyőződjön erről.

Néhány éjszakával később, amikor fellobbantak a fáklyák, és a táncosok elragadtatott táncba kezdtek a dobok vad ritmusára, az ifjú herceg érezte, hogy a szíve hevesebben ver az izgalomtól. Egy pillanat múlva bebocsátást nyer a szent hely szívébe. Végre megismerheti az istenek titkait.

És ekkor Philipposz meglátta őt.

A karcsú, hollófekete hajú lány elmerült a tánc mámorában, szeme lázasan csillogott. Kicsit fiatalabbnak tűnt a makedón ifjúnál: még csak tizenévesnek. Philipposz gyönyörűnek találta.

Másnap kora reggel, amikor a nap felkelt a szamothrakéi hegyek fölött, a herceg megszólította a leányt. A neve Olümpiasz volt, és királyi vérből származott. Az apja, mondta büszkén, Épeirosz királya, a görög világ távoli, nyugati részén fekvő erdős hegyvidéké.

Philipposz bólintott. Jól ismerte Épeiroszt.

Miközben beszélgettek, nem tudta levenni szemét a lányról. Olümpiasz nem csupán szép volt, de volt benne valami több: egyfajta vadság, valami titokzatos és megszelídíthetetlen.

Mire Philipposz néhány nap múlva hazahajózott, már eldöntötte: feleségül fogja venni a lányt.

Telt múlt az idő. Kr. e.{3} 359-ben, 23 éves korában, Philipposz Makedónia ura lett. De nem felejtette el a hollóhajú leányt.

Így történt, hogy két évvel később a tizennyolc éves Olümpiasz az épeiroszi hegyeken át kelet felé lovagolt, az istenek hófödte csúcsa mellett, a makedón királyok fellegvára, a pellai palota irányába.

Ott Philipposz már várta, üdvözlésre nyújtott kézzel.

De az esküvője előtti éjszakán Olümpiasz álmot látott.

Makedónia hegyei fölött mennydörgés hallatszott. Villámok cikáztak az égen, amelyek egyre közelebb és közelebb sújtottak le, de Olümpiasz nem bírt megmozdulni. Hirtelen villámcsapás érte, fehéren izzó elektromosság hullámzott végig rajta. Mintha Zeusz is ott lett volna mellette a szobában. Minden lángolt: lángok voltak az ágyban, a levegőben, a testében…

Aztán Olümpiasz kinyitotta a szemét, és csak sötétséget látott.

Másnap ő és Philipposz összeházasodtak. De amikor Olümpiasz felemelte a fátylát, hogy megcsókolja férjét, úgy érezte, az álom emléke végigbizsereg a bőrén.

Kr. e. 356 nyarán, hekatombaion hónap hatodik napján{4} Olümpiasz fiút szült.

Ἀλέξανδρος – Alexandrosz – lett a neve, két korábbi makedón király után. Az ő fia lett a harmadik.

Évekkel később az emberek történeteket meséltek az Alexandrosz születését övező különös előjelekről. Apja, Philipposz, délen tartózkodott, hatalmas seregét vezette görög riválisai, az athéniak ellen.

Azon a napon, amikor Alexandrosz világra jött, Philipposz elfoglalta Potidea kikötővárosát. A Pellából érkező hírnök a győzelem örömétől kipirulva találta sátrában.

Ugyanezen a napon nyugatról egy második hírnök is érkezett. Egy másik makedón sereg épp ekkor verte szét véres csatában a vad illír törzseket.

Ahogy a hír elterjedt Philipposz táborában, a levegő a katonák éljenzésétől zengett. És akkor, amikor a nap az Égei-tenger horizontja alá süllyedt, Philipposz meglátott egy harmadik lovast; ruháját por borította, lova oldalán csillogott az izzadság.

Egyenesen az olümpiai Zeusz-templomból lovagolt királyához, ahol több ezer ember figyelte az olümpiai játékokat. És ő is csodálatos hírt hozott: a nagy kocsiversenyen Philipposz díjnyertes ménje szerezte meg a győzelmet!

Így egyetlen nap alatt elfoglalt egy várost, megnyert egy nagy csatát, olimpiai győzelmet szerzett, és egy fiú apja lett. Valóban, az istenek rámosolyogtak Makedóniára!

Pedig volt egy másik előjel is aznap, ami egészen másról árulkodott.

Több száz mérföldre keletre, Epheszosz városában állt az Artemisz-templom. Az Ázsia{5} partján élő görögök számára a világ egyik csodájának tűnt, magas márványoszlopai csillogtak a nyári napfényben.

Ám azon a napon tűz ütött ki a hatalmas templomban; és mire kialudt, az épület porig égett.

Az epheszoszi papok kétségbeesetten rohantak végig a városokon, azt kiabálva, hogy a tűz egész Ázsia számára szerencsétlenséget jövendöl.

Csak később, amikor Alexandrosz világrajövetelének híre már a Föld szinte minden szegletébe eljutott, jöttek rá az emberek, hogy a templom éppen az ő születésének pillanatában semmisült meg.

A kis Alexandrosz erős, egészséges gyermek volt, korához képest kicsi, de tele energiával. Kisfiúként alig látta a szüleit. Philipposz rendszerint távol volt: Makedónia seregét vezette a szomszédai ellen. Ami pedig Olümpiaszt illeti, ő szeretett bezárkózni a lakosztályába mágusaival és kígyótáncosaival, varázsitalokat készített, és furcsa varázsigéket mormolt. Philipposz néhány barátja azt állította, hogy látta őt transzban vonaglani, amint kígyók tekergőznek a válla körül. Néhányan még azt is mondták, hogy a kígyókat magával vitte az ágyába.

Olümpiasznak mindenesetre kevés ideje volt a kisfiára. Így Alexandrosz első lépéseit és játékait a csinos fiatal dajka, Laniké vigyázta.

Az ősi Görögországban felnőni sokszor egyetlen hosszú kalandnak tűnt. Mivel az időjárás meleg és napos, a gyerekek idejük nagy részét a szabadban töltötték, felfedezve az erdőket és a hegyeket.

Bár a legtöbb görög gyerek szegény volt, játékaik nem sokban különböztek a mieinktől. Voltak üveggolyóik, csörgőik és karikáik, rongybabáik és agyagkatonáik, fakardjaik és házi készítésű labdáik.

A többi fiúhoz hasonlóan Alexandrosz is bő tunikát, bőrövet és szandált viselt. De hercegként olyan fényűző élete volt, amit a legtöbb gyerek el sem tudott képzelni.

Attól a pillanattól kezdve, hogy felébredt, rabszolgák vették körül, akik elkészítették az ételeit, meggyújtották az olajlámpásokat, és vízzel töltötték fel fürdőmedencéjét. És míg a legtöbb gyerek babon, szőlőn, kenyéren és sajton élt, ő polipot, szarvas- és vaddisznóhúst evett, valamint vizezett bort ivott.

Kevés gyermek járt iskolába. A lányok otthon maradtak, varrni, főzni és takarítani, míg a fiúk kitanulták apjuk mesterségét, felkészülve a földműves-, tengerész-, kovács- vagy halászéletre. De Alexandrosz, hercegként, különbözött tőlük. A gazdag fiúk általában hétévesen mentek iskolába, és tucatnyi társukkal együtt egy tanító oktatta őket.

Az iskolában megtanították őket írni és olvasni, viasztáblára karcolni a jeleket egy sztülosznak nevezett eszközzel. És mint a többi fiúnak, Alexandrosznak is kívülről kellett tudnia a leckét, színdarabok és költemények hosszú részleteit.

Kezdetben Olümpiasz maga választotta ki Alexandrosz tanítóit. De amikor gyermeke a kamaszkorba lépett, Philipposz úgy döntött, itt az ideje a változásnak.

Arany- és ezüstbányáiból származó vagyonával bármilyen nevelőt megengedhetett magának. Így hát az Égei-tengeren elterjedt a hír, és végül Philipposz meghozta a döntést.

A vékony, szakállas és görbe lábú Arisztotelész, Nikomakhosz fia, Athénban tanult a nagy gondolkodónál, Platónnál, majd több száz könyvet írt, szinte minden elképzelhető témában.

Nem volt olyan dolog, amit Arisztotelész ne tudott volna. Írt növényekről és tengeri élőlényekről, zenéről és mechanikáról, háborúról és politikáról. Írt könyvet a mágnesekről, enciklopédiát az állatokról, útmutatót a szónoklattanhoz, de még az álmokról is.

Egy ilyen tanár pompás tanodát érdemelt. Így hát, miután Arisztotelész megérkezett Pellába, ő és új tanítványa délre, a szent nimfák ligetének közelében lévő Miezába lovagoltak. Napfényes erdeivel és lágyan csörgedező patakjaival tökéletes hely volt a hosszú sétákhoz és komoly elmélkedéshez.

Itt, Miezában tanította Arisztotelész Alexandroszt. Mesélt neki a természetről és az állatokról, a költészetről és a történelemről, az első görög felfedezőkről, akik az Égei-tenger partjait gyarmatosították, és az Athén, Spárta, Thébai és Korinthosz között dúló hosszú háborúkról.

Alexandrosz tágra nyitott szemmel, elbűvölten hallgatta Arisztotelész történeteit a görögök és legkönyörtelenebb ellenségük, a hatalmas, aranyban gazdag Perzsa Birodalom közötti csatákról. Ezek a történetek minden fiú, így Alexandrosz vérét is felpezsdítették.

Miközben Arisztotelész beszélt, Alexandrosz elképzelte magát, amint karddal a kezében a perzsákra ront; mellette pedig hűséges barátai rohamoznak, azok a fiúk, akik most körülötte ülnek…

Mert Alexandrosz nem az egyetlen fiú volt az osztályban. A makedón előkelőségek és a hadsereg főemberei is Miezába küldték fiaikat, akik így együtt tanultak, játszottak, ettek és aludtak, mint a mai bentlakásos iskolákban.

Alexandrosz már sokukat ismerte. Ilyen volt például Kleitosz, Laniké dajkájának mogorva és makacs testvére, akit sötét haja miatt mindannyian Fekete Kleitosznak hívtak.

Aztán ott volt a bátor, indulatos Perdikkasz, aki Makedónia egyik fejedelmi családjából származott; vagy az éles eszű Ptolemaiosz, aki idősebb volt a többieknél, és mindig jó előre tervezett. Az ő családja közrendű volt, és csak nemrég gazdagodott meg, ezért mindig elpirult, amikor a barátai ezzel ugratták.

A krétai Nearkhosz szeretett mesélni otthonáról, és büszke volt a tengerrel kapcsolatos ismereteire. A fél lábára sánta Harpalosz kedves és csibészes volt, ám nem teljesen megbízható.

De Alexandrosz legközelebbi barátja Héphaisztión lett. Magas volt, jóképű, és a végsőkig hűséges az ifjú herceghez.

Alexandrosz és Héphaisztión szerettek együtt vadászni, és kalandjaik során egyre messzebbre merészkedtek. A többi fiú azzal tréfálkozott, hogy olyanok, mint Akhilleusz és Patroklosz, az elválaszthatatlan barátok az Íliászban, Homérosz trójai háborúról szóló eposzában.

Alexandrosz nevetett, de mélyen legbelül izgatott volt. Imádta a régmúlt legendáit, és arról álmodozott, hogy lemásolja hősei kalandjait.

Egyik kedvenc hőse Perszeusz volt, Zeusz fia, aki megölte a kígyóhajú Meduszát, és kiszabadította a testéből Pégaszoszt, a szárnyas lovat, Poszeidón fiát.

Ugyancsak szerette a történeteket Héraklészről,{6} Zeusz másik fiáról, aki megölte a sokfejű Hüdrát, elfogta a vad krétai bikát, amely Minósz királytól szökött meg, és még az alvilágba is lemerészkedett, hogy elrabolja a háromfejű kutyát, Kerberoszt.

De Akhilleusz volt az, akit a legjobban imádott: Akhilleusz, a görögök legbátrabbika Trója ostrománál, aki megküzdött a trójai bajnokkal, Hektórral, és akinek barátsága Patroklosszal költőket és zeneszerzőket ihletett meg.

Alexandrosz számára ez nem pusztán egy történet volt. Mint barátainak elmondta, családfáját Akhilleuszig tudta visszavezetni, és elszántan próbálta bizonyítani, hogy méltó nagy őséhez.

Kijelentette, hogy egy nap ő és Héphaisztión keletre fognak menni. Ők is nagy seregek ellen harcolnak majd, hatalmas városokat foglalnak el, és ők is beírják nevüket a legendákba.

És egy napon a költők nem énekelnek többé Akhilleuszról – Alexandroszról fognak énekelni.

Alexandrosz gyorsan cseperedett. Lelkes és lobbanékony, alacsony, de széles vállú fiú volt, villogó szemekkel, göndör hajjal és heves indulatokkal. Remek atlétának és született vezetőnek bizonyult, de volt egy csendesebb, elmélkedőbb oldala is. Szerette a könyveket és a költészetet, és kíváncsi volt a Makedónia határain túli világra.

Egy napon, amikor visszatért a fővárosba, Pellába, követek érkeztek Perzsiából. Philipposz éppen vadászni volt, ezért Alexandrosz kikönyörögte, hogy ő találkozhasson velük.

A perzsákat bevezették az ifjú Alexandroszhoz, aki valósággal elhalmozta kérdésekkel a követeket. Honnan jöttek? Mennyi ideig tartott az útjuk? Milyenek a híres perzsa utak?

Mi a helyzet a királyukkal? Hány katonája van? Hogyan bünteti ellenségeit?

És így tovább, és így tovább, mígnem a kimerült perzsák engedélyt kértek a távozásra, de közben kuncogtak, mert kicsit nevetségesnek találták a faggatózást. Csakhogy az ifjú Alexandrosz halálosan komolyan vette a válaszokat. Amint a nagy ajtók becsukódtak a perzsák mögött, mélyen elgondolkodott a hallottakon.

Mindennél jobban vágyott a dicsőségre. Valahányszor jött a hír, hogy Philipposz újabb csatát nyert, a többi fiú ujjongott, de Alexandrosz kissé gondterheltnek tűnt.

– Barátaim – mondta szomorúan –, ha nem vigyázunk, apám mindenkit legyőz, és nem marad senki, akit meghódíthatnánk.

Minden szavát komolyan gondolta. Alexandrosz tudta, hogy Philipposz nagy ember; de ő elhatározta, hogy még nagyobb lesz.

Egy napon, amikor tizenkét éves volt, nagy lármára lett figyelmes, amely a palota udvaráról jött. Alexandrosz ott találta apját és a barátait, akik óvatosan hátráltak egy hatalmas fekete ló elől – a csődör vadul ágaskodott és fújtatott, szeme pedig sötéten villogott a félelemtől és a dühtől.

– Mi történt? – kérdezte a herceg.

Philipposz válaszul a mellette álló férfira mutatott, majd dühösen azt felelte:

– Ez itt a thesszáliai Philonikosz, az egyik legjobb görög lókereskedő. De bizonyára elment az esze, mert olyan lovat hozott, amit senki sem tud megülni. És hogy tetézze a bajt, tizenhárom talentumot{7} kér érte, háromszor annyit, mint amennyit bármelyik ló ér ebben az országban.

Az ifjú Alexandrosz a ménre meredt. Karcsúnak és erősnek látszott, a fején fehér csillag tündökölt, bal tomporára pedig ökörfejet ábrázoló billogot sütöttek. De valahányszor Philipposz közelebb akart menni hozzá, felágaskodott, és fülét lesunyva dühösen kapált.

Philipposz intett a kereskedőnek, hogy vezesse el a mént. Erre Alexandrosz felcsattant:

– Milyen kár, hogy elveszítünk egy ilyen kiváló lovat, csak azért, mert senkinek sincs bátorsága megszelídíteni! – Hogy merészeled kigúnyolni azokat, akik sokkal idősebbek és bölcsebbek nálad? – förmedt a fiára Philipposz döbbenten. – Tényleg azt hiszed, hogy te jobban tudnád csinálni?

– Igen – mondta Alexandrosz. – Én képes lennék megülni ezt a lovat.

Philipposz gonosz mosolyra húzta a száját.

– És ha nem sikerül, mivel fizetsz vakmerő büszke-
ségedért?

Alexandrosz megvonta a vállát, s azt felelte:

– Tizenhárom talentumot fizetek. A ló árát.

Egy pillanatra csend lett, aztán Philipposz nevetni kezdett, és hamarosan az összes barátja is vele együtt kacagott az indulatos fiú gőgjén és ostobaságán.

Az egyetlen, aki nem nevetett, Alexandrosz volt. Az arca rezzenéstelen maradt.

Amikor a zaj elült, nyugodtan előrelépett. A mén felhorkant. De Alexandrosz már a fejénél volt, mielőtt megmozdulhatott volna.

Óvatosan, de határozottan megfogta a kantárt, és a ló fejét a nap felé fordította. Néhány másodpercig hagyta, hogy tegyen pár lépést, de végig szorosan fogta a gyeplőt, és gyengéden simogatta a nyakát.

Aztán Alexandrosz laza mozdulattal ledobta a köpenyét, és felugrott a ló hátára. És ezúttal a mén nem ellenkezett.

Alexandrosz előrehajolt, és valamit súgott a ló fülébe. És akkor hirtelen elindultak, sebesen, mint a szél; Alexandrosz immár nevetett, fejét hátravetve a napfényben.

Mire visszatért apja mellé, már taps zúgott a palota udvarán. Amikor lecsúszott a ló hátáról, Alexandrosz boldogan mosolygott.

– Félt a saját árnyékától, ezért fordítottam a másik irányba. Ez minden – mondta csöndesen, aztán megveregette a ló tomporát. – Bukephalosznak fogom hívni. Ökörfejnek.

Philipposz szemében könnyek csillogtak, a büszkeség könnyei. Fiát homlokon csókolva így szólt hozzá:

– Fiam, keress magadhoz méltóbb királyságot. Szűk neked Makedónia.

Alexandrosz elmosolyodott. Még csak tizenkét éves volt, de már tudta, mit akar csinálni.

Egy napon ő lesz Makedónia királya. Egyesíti a görögöket, és keletre lovagol velük, hogy egyszer s mindenkorra legyőzze a perzsákat.

És aztán, gyermekkori barátaival és hűséges Bukephaloszával, továbbmegy. Tovább és tovább és tovább, keletre és keletre és keletre és keletre; napkeletig, egészen a világ pereméig.

{1} Homérosz: Íliász. Nyolcadik ének, második versszak. (Devecseri Gábor fordítása)

{2} Philipposz hazáját Makedónia és Macedónia néven is emlegették. Korunkban e terület nagy része Görögországban található, a maradék pedig az Észak-macedón Köztársaságban.

{3} A Kr. e. jelentése „Krisztus előtt”, azaz Jézus születése előtt. Ebben az érában, kissé zavaró módon, a dátumokat visszafelé számolták. Tehát Alexandrosz Kr. e. 356-ban született, Kr. e. 346-ban volt tízéves, és ha megérte volna, Kr. e. 256-ban ünnepli a századik születésnapját.

{4} A mi naptárunk szerint feltehetően július 21-én.

{5} Az Égei-tenger túloldalán évszázadokig léteztek görög városok. Ma ez a partvidék Törökországhoz tartozik.

{6} Héraklész ma inkább azon a néven ismert, amelyet a rómaiak adtak neki: Herkules.

{7} A talentum ókori tömeg- és pénzegység. Egyetlen talentum elég volt ahhoz, hogy egy képzett ácsot kilenc évig fizessenek, tehát ebből is látszik, hogy a ló milyen elképesztően drága volt.