DOMINIC SANDBROOK

A MÁSODIK
VILÁGHÁBORÚ

Illusztrálta Edward Bettison

KALANDOZÁSOK A TÖRTÉNELEMBEN

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Nagy Sándor

Az első világháború (előkészületben)

Kleopátra (előkészületben)

A vikingek (előkészületben)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dominic Sandbrook: The Second World War,
Particular Books, an imprint of Penguin Press, 2021

Text copyright © Dominic Sandbrook, 2021

Illustrations and maps © Edward Bettison, 2021

All rights reserved

Fordította Dési András György

Szakmailag ellenőrizte Cságoly Kristóf

Hungarian translation © Dési András György, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-184-9

Tartalomjegyzék

Előszó: 1944. június 6.

ELSŐ RÉSZ
A SÖTÉTSÉG FELÉ

1. Az ember, aki képeslapokat festett

2. A nagy kalandor

3. A felkelő nap

MÁSODIK RÉSZ
KITÖR A VIHAR

4. Elszabadulnak a farkasok

5. Villámháború

6. Kis hajók

7. A magányos Nagy-Britannia

HARMADIK RÉSZ
ÉJFÉL

8. Álneve: Sün

9. A Barbarossa hadművelet

10. A pokolban

11. Tora! Tora! Tora!

12. A halálvasút

NEGYEDIK RÉSZ
A FORDULAT

13. Sivatagi róka

14. Leszámolás Sztálingrádnál

15. Az Enigma-rejtély

16. Nem fogunk hallgatni

17. Harc a Csendes-óceánért

ÖTÖDIK RÉSZ
VÉGJÁTÉK

18. A szövetségesek visszavágnak

19. A fenevad fészke

20. Enola Gay

21. Győzelem

A szerző megjegyzése

Források a magyar kiadáshoz

Arthurnak

ELŐSZÓ

1944. június 6.

A szél vadul ostromolta a hajó oldalát. A La Manche csatorna sötétbe borult vizén egy zömök fiatalember arra készült, hogy szembenézzen a végzetével.

Leonard Schroedernek hívták, de mindenki Maxnek szólította. Huszonöt éves volt, a felesége és a kisfia várta otthon.

De előbb élete legfontosabb küldetését kellett teljesítenie.

Még kisfiú korában, Amerikában sokat bántották a társai, és ő nem felejtette el azokat az időket. Tudta, milyen az, amikor a többiek rászállnak valakire, és megállás nélkül fenyegetik. Tudta, mi az a félelem. És most alkalma nyílt rá, hogy egyszer és mindenkorra megmutassa a világnak: nem győzhetnek azok, akik másokat bántanak.

A hajó egyre haladt a sötétben, Max pedig a teljes harckészültség előtti utolsó eligazításra tartott. Minden készen állt. A feszültség szinte tapintható volt.

Ez volt a D-nap, minden idők legnagyobb partraszálló hadművelete. Amerikaiak, britek, kanadaiak ezrei hajóztak dél felé, hogy együtt vegyék fel a harcot a rémisztő náci háborús gépezettel.

Néhány órával később partra szálltak Normandiában, és az életüket kockáztatva próbálták legyőzni a történelem egyik legkegyetlenebb birodalmát.

De valakinek elsőnek kellett kilépnie a szárazföldre. És a sors úgy hozta, hogy ezt a feladatot a Maryland állambeli kisvárosból, Linthicum Heightsból származó Max Schroeder százados kapta.

Miután kezet ráztak és szerencsét kívántak egymásnak, az ezredes átkarolta Max vállát. „Hát, ez is eljött – mondta, és érződött a hangján, mennyire meg van hatódva. – Mutassátok meg nekik!”

Max alig tudott megszólalni, elszorult a torka. A történelem egy kivételes pillanatát élte át, és nem tudta, mit válaszoljon. „Ezredes úr – nyögte ki végül –, a parton találkozunk.”

Odakinn megtelt a fedélzet. Mindenütt férfiak álltak, és némán várakoztak a sötétben. A szél süvített. Az eső megállás nélkül zuhogott. Max egyedül a motor zúgását hallotta.

Egyszer csak recsegve életre kelt a hangszóró. A szövetséges hatalmak legfőbb parancsnoka még egy utolsó üzenetet intézett hozzájuk, mielőtt partra szálltak.

„A Szövetséges Expedíciós Erők katonáinak a szárazföldön, a tengeren és a légierőnél! – kezdte a hang. – Hamarosan megkezditek a nagy keresztes hadjáratot! Rajtatok a világ szeme. A szabadságszerető emberek reménye és imái kísérnek titeket!”

Miután a hangosbeszélő elhallgatott, Max a gondolataiba merülve visszament a szállására. Még valamit el kellett intéznie. Ha azzal megvan, teljesen felkészült.

Elővette a tollát, és levelet írt a feleségének. Középiskolás kora óta ismerte Margaretet. Kamaszkorukban szerettek egymásba, és talán soha többé nem találkozhatnak.

Megírta, hol van és mire készül; és azt, hogy szereti. Azután indulnia kellett.

Hajnali 2 óra 30 perc volt. A francia partok sötétbe borultak.

Schroeder a fedélzeten állt az embereivel. Várták a parancsot, hogy beszálljanak a partra szállító járműbe. A százados a sisakjába tette a felesége fényképét, remélte, hogy az szerencsét hoz.

Megjött a parancs. A katonák nagy zsákjaik súlyától görnyedve, egy hálóba kapaszkodva kezdtek lemászni a viharos tengeren vadul himbálózó kis rohamcsónakba. A hangosbeszélőben újra megszólalt egy hang: „Sok szerencsét, 4. hadosztály!”

Azután még egy billenés, és már el is indultak. A legelöl haladó járműben Max magához szorította a puskáját. Körülötte zsúfolódtak az izgalomtól és hidegtől sápadt katonák.

Teltek az órák, és ők egyre jobban belevesztek a sötétségbe. Nagyjából 4 óra 30 perckor már ki tudták venni maguk előtt a normandiai partot, amely akkor még csak szürke maszatnak tűnt az éjszakában.

Hamarosan keleten megvilágosodott az ég alja, és felkelt a nap.

Hallották az ágyúk és robbanások zaját: a szövetségesek csatahajói a német védelmi vonalakat lőtték. Közel jártak.

És megérkeztek. Pontosan 6 óra 28 perckor Max meghallotta, ahogy a parti kavicson megcsikordul a jármű feneke.

A rámpa lecsapódott, bele a sekély vízbe, és ő azonnal indult, botladozva futni kezdett. A hideg, zavaros tenger a derekáig ért. A füle csengett a folyamatos fegyverzajtól. Az emberei mögötte gázoltak a vízben. Egy alacsony betonfalat látott maga előtt.

Vadul vert a szíve, de nagy nehezen továbbhaladt. Egyszer csak homokot ért a talpa – Normandia homokját. Szürke és fagyos volt a hajnal. Max Schroeder neve ezzel bekerült a történelemkönyvekbe.

De most nem volt arra ideje, hogy ezen gondolkodjon. Tovább kellett mennie. A katonáit biztatta, hogy törjenek egyre feljebb a parton, hogy elkerüljék az ellenség lövéseit.

A zsákja átázott és elnehezedett, lihegve levegő után kapkodott, de a vezetésével eljutottak a betonfalig. Ott megpihentek, és körülnéztek. Majdnem mindannyian kijutottak a szárazföldre. Jó.

Nem várhattak tovább. Folytatniuk kellett az útjukat a falon túl, felfelé a dűnéken. A németek elaknásították a területet, de Max azt a parancsot kapta, hogy ne álljanak meg.

A szárazföld belseje felé tartottak, ott viszont elhagyta őket a szerencséjük. Valahol feljebb egy német géppuskás tüzet nyitott, és Max két golyót kapott a bal karjába.

A zubbonya ujját vér áztatta, de ő nem érzett fájdalmat. A sokkhatás védte; bármi történt is, el akarta végezni a rábízott feladatot. Azt kiabálta az egysége tagjainak, hogy nyomuljanak előre, az előttük álló faluba.

Csak akkor érezte meg, hogy milyen súlyos a sebesülése, amikor a tervnek megfelelően odaérkeztek. Hirtelen megszédült. A világ forogni kezdett vele. A lába megroggyant…

És azután… teljes sötétség.

Max magához tért. Egy sátorban feküdt, orvosok vették körül. Az egyikük fölé hajolt. „Le kell vágnunk a karját” – szólt a hang.

A kép újra elhalványult, Max másodszor is elveszítette az eszméletét.

Fény. Pislogott, kinyitotta a szemét.

Felébredt. Élt. Megpróbált megmozdulni, és észrevette, hogy még mindig megvan a bal karja.

Kótyagos fejjel nézett körül. Már nem is Franciaországban volt, hanem Angliában, egy katonai kórházban.

Az első gondolata az volt, hogy azonnal visszamegy a frontra, az embereihez. Az orvosok azonban közölték vele, hogy ez kizárt. Ha szerencséje van, megmarad a karja, bár jó néhány műtétre szükség lesz. De akár így, akár úgy, számára véget ért a háború.

Max kétségbeesve dőlt vissza az ágyra. Nagyon hosszú időn keresztül készült a bevetésre, amely most hirtelen véget ért.

Néhány nappal később egy nővér adott neki egy újságot. Ő nemet intett. Még nagyon rossz hangulatban volt; semmihez sem érzett kedvet.

„Olvassa csak el! – mosolygott rá a nővér. – Látja? Hős lett magából.”

De Max Schroeder, az első ember, aki partot ért, és megkezdte Franciaország felszabadítását a náci uralom alól, nem tekintette magát hősnek. Fél évszázaddal később, amikor egy újságíró erről kérdezte, ő csak a fejét csóválta.

„Öt emberem halt meg Normandiában – jelentette ki. – Ők a hősök, senki más.”

A második világháború rég véget ért, de Max történetéről még mindig sok szó esik. Az elbeszélések hőse egy fiatalember, aki áthajózott az óceánon, hogy egy idegen országban harcoljon a szabadságért. Amikor a leginkább szükség volt rá, szembeszállt a megszállókkal, hogy véget vessenek az uralmuknak.

Max tévedett. Igenis hős volt, még akkor is, ha a szerénysége nem engedte, hogy beismerje.

Egyvalamit viszont pontosan látott: hogy ő csupán egy volt a számtalan fiatalember közül, aki legyőzte a félelmét, felvette a harcot az ellenséggel, és minden erejét bevetette a győzelemért.

A második világháború, amelyhez hasonlóan véres konfliktust nem látott még a világ, meghatározta a 20. századi történelem alakulását. Anglia felett bombázók szálltak; tankok szántották fel az orosz sztyeppét; hadihajók küzdöttek a Csendes-óceánért. Miközben egy eszeveszett férfi dühösen ágált romos fővárosa közepén, és tanúja volt, amint az általa létrehozott kegyetlen birodalom összeomlik körülötte.

A második világháború elsősorban milliónyi átlagember története, akik akaratuk ellenére sodródtak bele a tragédiába. A diákfiúé, aki ellenséges bombázókkal harcolt. A diáklányé, aki szembeszállt az idegen megszállókkal. Egy kishajó tulajdonosáé, aki a honfitársai megmentésére indult. A sakkozóké, akik megfejtették a megfejthetetlennek hitt titkos kódot. A katonáké, akik sivatagban és őserdőben meneteltek. A tengerészeké, akik torpedóktól féltek. Az asszonyoké, akik éjszakánként hadiüzemekben dolgoztak. A zenészeké, akik akkor is tovább játszottak, amikor hullani kezdtek a bombák.

Mindannyian hősök voltak, és ez a könyv az ő történetüket meséli el.

Amikor véget ért a háború, mindenki egy kicsit másképp idézte fel a múltat. Egyvalamiben azonban egyetértettek.

„Az egész azzal a férfival kezdődött – mondták –, aki képeslapokat festett.”

ELSŐ RÉSZ

A SÖTÉTSÉG FELÉ

1.

Az ember, aki képeslapokat festett

1910 nyarán Bécs vakációs hangulatban fürdött.

A napfény meg-megcsillant a templomok tornyán. Villamosok zakatoltak a széles körutakon. A város híres vidámparkjában, a Práterben hatalmas óriáskerék forgott, piros kabinjait gondtalan látogatók sokasága töltötte meg.

Onnan egy fél óra alatt el lehetett sétálni abba a szinte mindig néptelen, csendes utcácskába, amelynek félhomályos szobájában egy fiatalember ült, és képeslapokat festett.

Aki csak egyszer látta, könnyen el is felejthette. Az átlagosnál kicsit alacsonyabb volt, arca sápadt és komoly, sötét haját rövidre nyírta. Régi ruhát és kopott cipőt viselt.

Tulajdonképpen csak egyvalami volt feltűnő rajta: a szeme. Tiszta, rezzenéstelen és delejesen kék. Akivel szembenézett, az biztosan megjegyezte magának.

A város moraja beszűrődött az ablakon, ő pedig elmélyülten dolgozott az ecsetjeivel.

Alig néhányan ismerték a nevét. A Meldemann utcában lakott egy munkásotthonban, amelyet azok számára tartottak fenn, akiknek albérletre sem tellett. Az intézmény könyvtárszobájában festéssel töltötte a napjait.

Huszonegy éves volt. Soha semmi érdekes nem történt vele, és úgy látszott, nem is fog.

1889-ben húsvét vasárnapján született, egy Braunau am Inn nevű álmos kisvárosban, Ausztria és Németország határán.

Az apja nagyon szigorú ember volt, és könnyen méregbe gurult. A legkisebb vétség miatt is elveszítette a türelmét és elverte a gyerekeit.

Az anyja egészen más természet lehetett, csendes és szelíd. A fia az éjjeliszekrényén tartotta a fényképét.

Átlagos kisfiú volt. Rabló-pandúrt játszott a barátaival, énekelt a templomi kórusban. Cowboyokról és indiánokról olvasott, és a napszítta prérin játszódó kalandokról álmodozott.

De ahogy teltek az évek, egyre nyomasztóbbá vált az élete. Az öccse kanyarót kapott, és meghalt. Az apja egyre indulatosabb lett, szinte minden este dühös veszekedéssel telt.

Tizenegy éves korában a szülei a legközelebbi városba, Linzbe íratták iskolába. Reggelenként egy órát kellett utaznia, és senkit sem ismert. Nem tudott könnyen barátkozni, és az osztályzatai is romlottak.

Már nem is nagyon igyekezett. Minden áldott nap a német és osztrák történelem legendás alakjairól álmodozott.

Egyszer megkérdezte tőle az apja, hogy mit akar az élettől. A fiú azt felelte, hogy művész szeretne lenni.

„Művész? Az kizárt! – kiabálta az apja. – Amíg élek, te nem leszel művész!”

De amikor a fiú tizenhárom éves volt, az apja váratlanul meghalt. Végre ő lett a férfi a háznál, és azt csinált, amit akart.

Tizenhat éves korában, 1905-ben rábeszélte az anyját, hogy kimaradhasson az iskolából. Nappal festett, este színházba ment: ilyenkor fekete ruhát viselt, a kezében elefántcsont-fogantyús sétapálcát tartott.

Két év telt el így. A fiúból fiatalember lett, eljött az ideje, hogy megmutassa a világnak, mit tud. Ősszel felköltözött a Monarchia fővárosába.

Bécs csupa szín és változatosság volt: a sugárutakon lenyűgöző egyenruhába bújt osztrák katonatisztek korzóztak, a kávéházakban cseh politikusok vitatkoztak, és imára igyekvő zsidók rótták az utakat sietős léptekkel, bő, fekete kabátjukban.

Minden energiával és izgalommal volt tele, a fiatalember azonban nem találta a helyét. Régóta álmodozott arról, hogy a Képzőművészeti Akadémián fog tanulni. Felvételizett – és elutasították. A vizsgáztatók „elégtelennek” minősítették a rajzait.

Rossz híreket kapott. 1907 végén az édesanyja is meghalt. A fiatalember magára maradt.

Egész nap a bécsi parkokban bóklászott, és utálta a világot, amely nem adja meg neki, amire vágyik.

Legtöbb estéjét színházban töltötte. Újra és újra megnézte Richard Wagner német istenekről és hősökről szóló operáit, magukkal ragadták a törpékről, sárkányokról és harcias nőkről szóló történetek.

A képzeletében ő is nagy német hőssé vált. El fog jönni a nap, amikor diadalmasan megállhat ellenségei véráztatta teteme fölött!

Csakhogy a valóság nem akart tudomást venni az álmairól. Másodszor is jelentkezett az Akadémiára, de megint hiába. A pénze elfogyott, beköltözött a munkásotthonba, és képeslapokat festett, hogy egy kevés aprópénzhez jusson.

Minden nap leült az ablak mellé, a nehéz tölgyfa asztalhoz, és képeket készített Bécs híres épületeiről.

A szállás átmeneti lakói szemében nem volt nagy művész, és pláne nem volt nagy hős. Csak egy ember, aki képeslapokat fest.

A hetekből hónapok lettek, a hónapokból évek.

1913 tavaszán a fiatalember úgy döntött, hogy a határ túloldalán, Münchenben próbál szerencsét. Úgysem szerette túlságosan Ausztriát. Gyűlölte a birodalom többi népét, főleg a zsidókat, és szívesebben vallotta magát németnek.

De képeit továbbra is a turisták számára festette. Egy évvel később pedig minden megváltozott.

1914. augusztus 1-jén Németország belépett az első világháborúba. Másnap a tömeg elözönlötte München központját, a hazafias lelkesedés mindenkit magával ragadott. Köztük volt ez a sötét hajú, sápadt fiatalember is, akinek kék szeme csak úgy ragyogott az izgalomtól.

Ezt az embert Adolf Hitlernek hívták. Társaival együtt ő is háborúba indult.

A legtöbb ember számára az első világháború maga volt a pokol. Véget nem érő lidércnyomás dübörgő gépekkel, mennydörgő ágyúkkal: a halálról szóló, őrült lázálom.

A férfi számára, aki képeslapokat festett, mégis fordulópontot jelentett. A hadüzenet napjáról Adolf Hitler utólag azt írta, hogy „térdre ereszkedtem, és hálát rebegtem az égieknek”. Sok év sodródás után végre célt talált magának.

Néhány héten belül megérkezett a nyugati frontra, ahol a német, francia és brit seregek mélyen beásták magukat. A lövészárkok úgy csúfították el Európa földjét, mint a sebhelyek egy megviselt arcot.

Futár lett, az első vonalból vitt üzeneteket, miközben a föld remegett az ágyúlövésektől, és golyók fütyültek a füle mellett. Szinte mindenki meghalt körülötte.

Először mondta ki, hogy „az élet folyamatos, szörnyű küzdelem”. Akinek sikerül meggyilkolnia az ellenségét, életben maradhat. De aki megengedi magának a részvét luxusát, azzal végeznek.

Társai szemében Hitler tizedes továbbra is magányos figura maradt: vékony, mosolytalan fickó, aki kivonja magát a társaságból. „Művésznek” nevezték.

Ugyanakkor tisztelték a lélekjelenlétét. Egy súlyos, ellenséges tűzben továbbított üzenetnek köszönhetően megkapta a bátorságért járó Vaskeresztet, egy másik alkalommal megsebesült, amikor bomba robbant a fedezékükben.

1918 őszére a német hadsereg közel állt a vereséghez. A hátországban éheztek, a közhangulat felforrósodott, és a katonák kénytelenek voltak napról napra hátrálni.

Egy októberi éjszakán a britek vakságot okozó gázzal támadták meg Hitler egységét. Az utolsó rábízott üzenetet még sikerült célba juttatnia, de emlékei szerint „reggelre mintha izzó széndarabok kerültek volna a szemem helyére, és sötétség vett körül”.

Két héttel később, kórházi lábadozása során érte utol a szörnyű hír. Németország összeomlott. Az utcákat ellepték az emberek, a császár lemondott, és a háború véget ért.

Aznap éjjel Hitler a párnájába fúrta az arcát, és az anyja halála óta először sírt.

Rengeteg áldozatot hoztak a semmiért, gondolta keserűen. A barátaival mindenüket odaadták, most mégis elárulták őket. A gyávák és az árulók hátba szúrták őket.

De nem ez volt a mélypont. Mire elhagyhatta a kórházat, Németországban eluralkodott a káosz. A hatóságok megszűntek, minden, ami biztos volt az életben, szertefoszlott.

A brit, francia és amerikai vezetők Párizstól nem messze, a versailles-i kastélyban tanácskozva előkészítették a békeszerződést, és arra kényszerítették Németországot, hogy vállalja a felelősséget a háború kitöréséért.

A versailles-i békeszerződés szerint Németország hatalmas területeit csatolták a szomszédjaihoz. A hadsereg, a haditengerészet és a légierő létszámát szigorúan korlátozták, és a háborús károkért cserébe a szövetségeseknek járó hatalmas jóvátétel megfizetésére kötelezték az országot.

Hitler és régi bajtársai számára a békeszerződés szörnyű megaláztatást jelentett. De még ennél is riasztóbbnak találták az otthoni helyzetet.

Amikor visszatért Münchenbe, alig ismert rá a városra. Az utcákon még a háború emléke kísértett, és úgy tűnt, a közhangulat hamar gyűlölködésbe fordulhat át.

1919 tavaszára kommunista forradalmárok vették át az uralmat. El akarták söpörni a múltat, hogy olyan új világot építsenek, amelyben mindenki egyenlő lesz. De hatalmuk átmenetinek bizonyult.

A kísérlet hónapokon belül véget ért, géppuskával és lángszóróval felszerelt katonák, tankok és bombázók tiporták el. München utcái vértől vöröslöttek.

Ilyen körülmények között történt, hogy 1919 őszén Hitler parancsnoka különleges feladattal bízta meg egykori katonáját.

A régi Németország romokban hevert, és tucatnyi új párt versengett a szavazók támogatásáért. Hitler azt a feladatot kapta, hogy jusson be egy kis politikai csoportosulás, a Német Munkáspárt gyűlésére, és tudja meg, mik a céljaik.

1919. szeptember 12-én este Hitler begyalogolt a városközpontba. Még mielőtt a középkori Isar-kapuhoz ért volna, egy szűk utcácskába fordult. A Sternecker nevű söröző felé tartott.

Az egyik emeleti teremben úgy húsz ember várakozott. Ő is leült hátul. Egy férfi lépett elő, és arról kezdett beszélni, hogy milyen problémákkal küzd Németország.

Végül elhangzott egy kérdés. Azután valami nagyon szokatlan történt.

Hitler maga sem értette, miért, egyszer csak talpra ugrott. Ömleni kezdtek belőle a szavak, megállíthatatlanul sorolta dühe és sértettsége okait.

Később senki sem emlékezett rá, hogy mit mondott. De azt sosem felejtették el, ahogy beszélt: magával ragadta őket a férfi nyers, keserű szenvedélye, egy olyan emberé, akinek addigi élete kudarcok sorozatából állt, és a világot okolta rossz sorsáért.

Mindenki hátrafordult, kíváncsiak voltak, ki szónokol. Először csodálkozva, azután lelkesen hallgatták. Mire Hitler leült, a helyiség megtelt energiával.

A képeslapfestő élete új értelmet nyert, és ezzel örökre megváltozott.