© Csányi Vilmos, 2009, 2022

© Open Books, 2022

Csányi Vilmos további könyvei
az Open Books gondozásában

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Jeromos, a barátom

Kíváncsiságom története

Levegőt

Segítség, kutyás lettem

A borítóterv és az illusztrációk a KREA Design Iskola
illusztrátor szakának diplomafeladataként készültek
az Open Books és a KREA együttműködésében.

Konzulens Herbszt László illusztrátor, grafikus

Borítóterv és illusztrációk Szép Tamás

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Szép Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-175-7

Ajánlás

Urulu! Álmok ura.

Hoztam, nem vittem…

Az árnyéknál van-e mulandóbb

s megfoghatatlanabb?

Határt von, ahol határ nincsen;

s ha illan, mint a hab,

a látszólagos különválás

s összefüggés, mit ő

a dolgok felszínére firkál,

a fényben eltünő.

Weöres Sándor: Az árnyék

Szakadt az eső. A falu főterén csak a Bíró házának ablakában pislákolt valamiféle lámpa. Hosszú kamion állt meg a ház előtt, és egy idősebb férfi ugrott le a vezetőkabinból. Dörömbölt a kapun. A Bíró, fején egy pokróccal, sietett a kapu felé, kinyitotta. A férfi csak annyit mondott:

– Megjöttünk.

– Látom. Ott, a két hárs alatt álljanak meg! Máshova a kamionnal nem mehetnek. És pontosan három hónap… A szikla környékét gyalogosan is kerüljék!

– Tudom, tudom, benne van a szerződésben.

– Éjjel ne járassák a motort!

– Nem járatjuk, de nappal néha kell a generátorhoz.

– Minél kisebb a nyüzsgés, annál simább a jelenlétük.

– Minden harmadik héten lesz előadás, szombaton, kora este.

– Eegen, no menjenek! – fejezte be a beszélgetést a maga részéről a Bíró, és becsukta a kaput.

A kamionból egy álmos női hang kérdezte:

– Miért álltunk meg?

– Megérkeztünk.

– Kimehetek?

– Zuhog az eső, majd reggel – válaszolt a férfi, visszamászott a kamionba, és azt lassan elfordítva, a főtér másik oldalán, ahol házak már nem voltak, csak két hatalmas hárs magaslott, megállt. Éppen elfért hosszában a kamion a két fa törzse között, leállította a motort, leoltotta az autó lámpáit.

Reggelre elállt az eső. A júniusi nap magasan járt már, mire a kamion lakói előkászálódtak. A férfi, Dalam, a vezetőülésben matatott. Lara, a fiatal, világosbarna, hosszú, hullámos hajú, csinos nő a konyhafülkében reggelit készített.

– Remélem, kapunk itt tejet, túrót meg friss tojást, mert a városi készleteink nem túl bőségesek.

– Kapunk, ha kapunk, de venni nem vehetünk, ezt megtiltották.

– Akkor kérjünk! Úgy a legkönnyebb elnyerni valaki rokonszenvét, ha alkalmat adunk arra, hogy teljesítse valamilyen kérésünket. Ha segítek valakinek, azt rokonszenvesebbnek látom, hiszen segítek neki.

– Lara! Az isten áldja meg! Úgy engedélyezte a Város a működésünket, hogy megígértük: nem kavarjuk fel a falu életét.

– Viccel? Háromhetente egy előadás, bármiről szóljon is majd, nem felkavaró?

– Nem, Purc és én tudjuk a dolgunkat, ahol eddig jártunk, ott megszerettek.

– Purc is szeretne friss tejet.

– Majd megkérdezem a Bírót. Bár eléggé undok volt tegnap éjjel.

A konyhafülke ajtajában vékony, világítóan fehér bőrű, göndör, vörös hajú, tíz-tizenkét év körüli fiú jelent meg, csak egy kis gatya volt rajta. Vigyorgott.

– Purc Bíró.

– Láttad a Bírót? – kérdezte a férfi.

A fiú a Bíró hangján szólalt meg:

– „Látom. Ott a két hárs alatt álljanak meg! Máshova a kamionnal nem mehetnek. És pontosan három hónap… A szikla környékét gyalogosan is kerüljék!”

– Ügyes vagy, fiú.

– Purc ügyes. Bíró rossz.

– Már miért volna rossz? – kérdezte Lara.

– Bíró sötét titok. Bíró rossz.

– Gondolod?

– Purc érzi. Rossz Bíró, rossz.

Enni kezdtek. Amikor végeztek, a nő gyorsan elmosta a bögréket, a tányérokat, és a férfihoz fordult:

– Segíthetek valamiben?

– Nincsen szükségem magára, Purccal mindent megcsinálunk. Lehetőleg ne ingerelje az embereket!

– Kedves Dalam! Hét éve vagyok a Kulturális Antropológiai Intézet munkatársa, és megtanultam a szakmám. Nem fogom az embereket ingerelni, és kerülöm a sziklát gyalogosan. Legalábbis eleinte.

A férfi felsóhajtott:

– Na, magával se lesz könnyű!

– Van itt egy Orin nevű tanító, azt fogom megkeresni legelőször.

– Nocsak, itt tanító is van? Maga többet tud, mint én.

– Azért vagyok tudós. Orint a falu, pontosabban a sámánjuk, választotta még tíz évvel ezelőtt, tizennyolc éves korában, erre a pozícióra. A Várossal kötött egyezség alapján egy évet töltött különböző városi intézményekben, például nálunk is, hogy a feladataihoz szükséges ismereteket megszerezze. Én még akkor nem voltam ott, de azt mesélték, hogy nagyon okos.

– Ha olyan okos lett volna, bent marad a Városban.

A nő felnevetett.

– Maga miért jött ide?

– Azért, hogy a munkámat végezzem, és az elnyert városi pályázat alapján a pénzemet megkapjam. Nem szeretném, ha a dolgomat bárki megnehezítené.

– Kedves Dalam! Az ön szerződésében benne van az a feltétel, hogy elősegíti az én munkámat is. Ilyen régi, zárt kultúrát már szinte sehol sem lehet tanulmányozni, a globalizáció kilúgoz mindent.

– Fütyülök a globalizációra meg a régi kultúrákra! Utazó bábszínházam van, és ebből élek…

Az ajtóban megjelent Purc felöltözve, sírásra görbült szájjal.

– Lara jó, Lara szép, Lara kedves. Ne bántsd!

– Bántja a fene. Gyere, kinyitjuk a színházat!

– Purc tejet inna.

– Szerzek azt is, de előbb kinyitunk – válaszolt a férfi, és kiugrott a kamion ajtaján. Purc utána. A kamion hátsó részén kinyitottak egy redőnyt, közvetlen mögötte piros vászonfüggöny volt, amelyen nagy, sárga betűkkel a Bábszínház felirat volt olvasható.

Lara figyelte az előkészületeket:

– Valószínűleg csak a fiatalok tudnak olvasni a faluban, ha a tanítónak sikerült őket megtanítania rá.

– Tudom. Ne aggódjon, más kommunikációs formákat is használunk – felelte a férfi, és Purc segítségével három táblát akasztottak a kamionra, a függöny alsó széle alá, amelyeken színes képeket lehetett látni. Mindegyik kép Purcot és a bábokat mutatta a függöny előtt különböző pózokban. Purc leugrott a kamionból, és ő is szemügyre vette a képeket.

– Purc mutat, Purc nem beszél – fordult Larához.

– Igen, kedvesem. Te remek mímus vagy!

A fiú elvigyorodott.

– Purc mumus.

– Dehogy vagy te mumus! Mímus vagy, aki történeteket mesél a testével.

Purc előbb az apja, majd a Bíró hangját utánozta:

– Lesz előadás, szombaton, kora este…

– Eegen.

– Megnézem a Bírót, és kérek tejet. De Purc, te vissza a kabinba, estig ne is lássalak! – mondta a férfi.

– Elzárva tartja? – hüledezett Lara.

– Mint ezt bizonyára észrevette, Purc sajnos gyengeelméjű. Ha egyedül az emberek közé keveredik, kicsúfolják, bántalmazzák.

– Pedig olyan kedves fiú…

– Végezze a maga dolgát, én is teszem az enyémet! – zárta le elkomorodva a beszélgetést a férfi, és elindult a Bíró háza felé. Purc eltűnt a kamionban.

Lara elgondolkozva álldogált a kamion mellett. A faluban látszólag egy lélek sem volt, pedig biztosan feltűnt nekik, hogy egy nagy kamion érkezett, de még gyerekek se jöttek nézelődni. Biztosan figyelnek az ablakok mögül. A tanítót kéne megkeresni, de talán jobb lenne megvárni, amíg ők kezdeményezik a kapcsolatot. Különös egy falu! Közben egy magányos fiatal férfi vágott át a főtéren. Lara úgy elgondolkodott, hogy csak akkor vette észre, amikor már egészen a közelében volt. A férfi mosolygott. Ez csak a tanító lehet. Lara köszöntötte:

– Jó napot, tanító úr!

– Jó napot! Orin vagyok, és csakugyan a tanító. De ezt miből gondolta?

– A Kulturális Antropológiai Intézetben dolgozom. Ott mesélték, hogy maga járt nálunk, sok évvel ezelőtt.

– Igen, a képzésem része volt az ott töltött idő.

– Remélem, jó emlékei maradtak.

– Hogyne, mindenki nagyon segítőkész volt.

– Akkor most kérhetek némi viszonzást?

– Kérnie sem kell, a Bíró küldött, hogy segítsek maguknak eligazodni a faluban.

– Remek. Lara vagyok, kultúrantropológus – nyújtotta a kezét a nő. A férfi esetlenül kezet adott neki, és láthatóan alaposan szemügyre vette.

– Három hónapig nézegethet – nevetett kicsit zavartan a nő.

– Szívesen, akár egész nap. Az iskola tegnap zárt be.

– Ezek szerint sikeres a tanítósága?

– A Kövek Közössége mindig betartja az egyezségeit. Semmi szükségük nincsen rá ugyan, de a falu gyerekei megtanulnak írni és olvasni, s mire felnőnek, addigra a legtöbbje el is felejti.

– Semmit se olvasnak?! Bibliát sem?

– A falunak saját elképzelései vannak az isten és a világ dolgairól. És azok nincsenek benne a Bibliában. Csak a papnak van egy példánya a faluban, ő biztosan olvasgatja, de ő nem tartozik a közösséghez.

– Kiközösítették?

– Nem mondhatnám. Ellátják, ahogyan a Város kívánja, de a vallása senkit se érdekel.

– Senki se jár itt templomba? A nők sem?

– Nincsen templom. A pap kertjében van egy kereszt, az előtt szokott reggelente imádkozni, de csak a gyerekek nézik néha – mutatott Orin a téren álló házak egyikére. Szép emeletes ház volt, kerítés és kapu nélkül, csak alacsonyra vágott sövény választotta el a tértől, a tágas kertben egy fakereszt magaslott.

– Nem beszél hozzájuk?

– Ha megpróbálja, akkor elszaladnak.

– Miért?

– Sámán atya szerint a pap idegen, és a beszéde káros.

– De tíz éve él itt, ha jól tudom.

– Jól tudja, mégis idegen.

– Maga sem segít neki?

– Én kőhordozó vagyok, és a közösséghez tartozom.

– Elengedték a városba.

– Azért választottak erre a feladatra, mert biztosak voltak benne, hogy nem árulom el a falut.

– Velem szabad beszélnie?

– Mindenkinek szabad mindenkivel beszélnie, ez nem tilos, de az idegenek beszéde nem érdekli a falut. A gyerekeknek sem tilos a pap beszédét hallgatniuk, csak nem érdekli őket.

– És magát érdekli egy idegen?

– Én tanító vagyok, és kíváncsi.

– Akkor jó, hogy találkoztunk, mert én kutató vagyok, és szintén kíváncsi.

– Kíváncsi Bábszínház?

– Én csak elkísértem őket a Város engedélyével. A bábszínház ott jön – mutatott Lara a Bíró háza felől közeledő Dalamra, aki két korsót cipelt, és egy háziszőttesbe csomagolt valamit szorongatott a hóna alatt.

– Csak nem a tanító úr?

– De igen, bábszínház úr!

– Dalam vagyok.

– Orin tanító. Mikor lesz előadás?

– Már ma este. Remélem, eljön…

– Miért is ne? Még a gyerekeket is elhívom.

– Ezért hálás leszek – mondta Dalam, és bement a kamionba. Purc a nyakába ugrott, és a tanító hangját utánozta:

– „Én tanító vagyok, és kíváncsi.”

– Tényleg? – vonta fel szemöldökét Dalam. – Sok bajunk lesz még ebből…

– Sok baj, nagyon sok. Tanító nem lesz majd – válaszolta Purc.

– Meghal?

Purc csak bólogatott.

– Ajjaj! Gyere, kaptam tejfölt, túrót meg tejet is…

– Purc tejet iszik.

– Nos – fordult a tanító Larához –, körbevezethetem?

– Hogyne, előre is köszönöm. Merre?

– Sok választásunk nincsen. Ez a főtér a két nagy hárssal, jobbra van a Bíró háza, balra az iskola és mellette a pap háza, amit már mutattam. Az egyetlen széles utca úgy csatlakozik hozzá, mint a palacsintasütőhöz a nyél. Azon mehetünk végig.

– Szoktak itt palacsintát sütni?

– Nem. A palacsintasütő ismeretlen errefelé, de igen finom lepényeket készítenek. Palacsintasütőt a kollégiumban láttam, ahol a Városban laktam. Ott a lányok sok palacsintát sütöttek, és nekem nagyon megtetszett, hoztam is egyet magammal.

– Használja?

– Hát, ritkán…

– Gondolom, nem szeretik az újításokat a faluban.

– Mindennek megvan a kipróbált, bevált rendje. Nem szeretik, ha ezt valaki megzavarja.

– De azért előfordul?

– Talán az én tanítóságom volt ilyen. De ezzel a falu a nyugalmáért fizetett, és ez mindenkinek fontos volt. Napi két óra iskola, hat és tizenkét éves kor között, nem túlságosan nagy ár azért, hogy minden másban békén hagyják a falut.

– Egyáltalán nem. A városi gyerekek sokkal több ideig járnak.

– Nálunk az ismereteket a családban szerzik a gyerekek. Na meg munka közben.

– Dolgoznak a gyerekek?

– Miért ne végezhetnének koruknak megfelelő munkát? Így gyorsan megtanulják nemcsak a munkafolyamatot, hanem a munka megbecsülését is. Megismerkednek a családon kívüli felnőttekkel, és gyorsan kialakul kapcsolatuk a közösséggel.

– Igen, ez vitathatatlan. De a Városban olyan sokféle munkát végeznek a szülők, hogy ott mindenképpen iskola kell a gyerekeknek.

– Belátom, nem akarom én a Városra erőltetni a mi kultúránkat.

– Nagyon pontosan fogalmaz, és olyan szavakat használ, amelyeket itt valószínűleg nem értenek. Hol tanulta ezt?

– Egy teljes évig voltam a Városban. Minden lehetőséget felhasználtam arra, hogy tanuljak, meg néhány fontos könyvet is hoztam magammal, azokból is sokat tanultam.

– És segít modernizálni a faluját?

– Eszem ágában sincsen. A kövek faluja nagyszerű! Úgy, ahogyan van. Biztonságos, izgalmas, érdemes benne élni. A Városban egyedül lennék, és belehalnék.

– Ha ott élne, ott is lehetnének barátai.

– Nem lenne időm őket megismerni, mert mindenki rohan ezer dolga után. Itt, a faluban nagyon sokat vagyunk együtt. Együtt dolgozunk, pihenünk, fürdünk, vadászunk, beszélgetünk, álmodozunk.

– Ez tényleg gazdag program… Némelyiket el se tudom képzelni. Például hol fürdenek együtt?

– Tudja, amott a falu felett, van az a hatalmas sziklatömb, a mögötte magasodó hegyek utolsó kis morzsája. Nyugati oldalához vezet egy út, a sziklában belül van egy elég terebélyes, öblös barlang, több járattal és kisebb-nagyobb termekkel. Ezek közül háromban meleg vizű források fakadnak, és kis tavacskákat táplálnak. Az a közösség fürdője.

– És az egész falu oda jár?

– Igen, ünnepnapokon mindenki együtt van a nagyobb fürdőben, máskor a kisebbekbe mennek. Az egyikbe a férfiak, a másikba a nők járnak, de be lehet kukkantani a más neműek fürdőjébe is.

– Ne haragudjon, de szakmai okokból érdekel, ruhában fürdenek?

– Dehogy! Nincsen hideg, a víz meleg.

– Értem, de…

– Persze, bocsánat… Emlékszem, hogyan volt a Városban. Nálunk senki sem szégyelli a meztelenségét. Ez természetes. Így jövünk a világra, ruhát is csak azért hordunk, mert itt az év legnagyobb részében hideg van, és megszoktuk. A fürdő a kellemes felszabadulást jelenti.

– Érdekes, a legtöbb kultúra takarja a nemi szerveket.

– Talán azért keltenek aztán olyan nagy érdeklődést, nem?

– Összetett dolognak látom, nem ilyen egyszerűnek.

Közben a falu közepe felé jártak már, a kövezetlen utca mindkét oldalán vastag rönkökből épült, emeletes faházak helyezkedtek el, ezeknek alacsony volt a fakerítésük és a kapujuk is, de látszott, hogy hatalmas kertek vannak a házak körül. A kertek mögött ritkás tölgyerdő húzódott – egészen a falu végéig. A faluból kivezető földút már sűrű erdőben kanyargott. Miután ideértek, rögtön vissza is fordultak. A séta közben egyetlen lakóval sem találkoztak. Csend volt, mintha lakatlan helyen lennének. Lara megkérdezte, miért.

– Senkivel sem találkozunk. Dolgoznak, vagy elmentek valahova?

– Nem, Lara. A falu nem szereti az idegeneket.

– Magának talán már nem is vagyok idegen.

– Nekem nem, a városi emlékeim miatt sem. De itt nem egyszerű az ismerkedés. A falu idegenekkel ritkán áll szóba. Egyedül a kereskedők jönnek, ismerős kereskedők, akik egymást mutatják be, de azok sem éjszakázhatnak a faluban, és – a főtéri csereberét kivéve – nem foglalkoznak velük, ezt ők is jól tudják.

– Olvastam, hogy még a vallásháborúk idején különült el a falu. Üldözték az alapítókat, és egy erdei remete vagy sámán mentett meg néhány embert, akikből a falu lett, így azóta is a remete leszármazottai uralkodnak a falun.

– A történetünk ennél jóval bonyolultabb, ha érdekli, egyszer elmesélhetem. A Sámán atya nem uralkodik, hanem szellemi vezetőnk. És van itt még egy földesúr is, akinek őseitől kapta a falu a területet.

– Ritter gróf?

– Milyen sokat tud! Igen, az utolsó Ritter már nagyon öreg, egyedül él fenn a romos várban, nem áll szóba senkivel – mutatott a tanító a sziklák felé a magasba. A fehér sziklák északi oldalán aprócska vár bástyáit lehetett kivenni, de messziről is látszott, hogy igen romos állapotban van már.

– Ha senki sem akar ismerkedni, mi lesz velem, szegény kíváncsival?

A tanító nevetett.

– Én már ismerem valamennyire… És nemcsak csinosnak találom, hanem jóindulatúnak is. Talán tehetek az érdekében valamit, de ahhoz nagyon jól kell viselkednie.

– Olyan jó leszek, mint egy kicsi nyuszi, tanító bácsi, kérem – nevetett a lány.

Közben visszaértek a kamionhoz, a főtéren egyetlen falusi sem látszott. Dalam elkeseredetten álldogált a színpad mellett.

– Nem jönnek nézelődni, nagyon szokatlan. Itt nem lakik senki? Mi lesz velünk?

– Először vizsgát kell tenniük jóindulatból. Kérem, hívják ide azt a fiút is, aki magukkal van! – mondta Orin.

– A fiam, Purc – mutatta be Dalam a fiút. Ekkor a tanító hármat tapsolt a feje fölött, és a tér hirtelen megelevenedett. A faházak kapui kinyíltak, emberek jöttek ki, de megálltak a ház előtt, mindenki a főút másik vége felé nézett, ahonnan egy öregember jött egy fiatal lánnyal. Fogták egymás kezét. Lassan lépkedtek. Az öreg meg-megállt, törölgette a homlokát, de a lány kezét nem engedte el. Odaértek a főtérre, egészen a két hárs elé, a kamionhoz. A kamion mellett kis karéjban állt Dalam, Lara és Purc, két lépésre a tanító.

– Üdvözöllek, Enna! – köszönt neki a tanító.

A lány csukott szemmel bólintott, hiszen vak volt. Az öreg elengedte a kezét, és az idegenekhez fordult:

– A falu Ennát küldte, hogy szemügyre vegyen benneteket. Ha kivetnivalót talál, azonnal el kell mennetek!

Dalam gyorsan megszólalt:

– A szerződés! – A tanító ajkára tett ujjával hallgatásra intette. Az öreg szóra se méltatta. Enna lassan feléjük fordult, elindult, és Purc előtt állt meg. Mindkét kezét Purc arcára tette:

– Ne félj, csak megnézem, jó vagy-e! – sokáig tapogatta az arcát. Purc is felemelte mindkét kezét, és ő is a lány arcát simította:

– Én érzem, hogy látsz. És jó vagy.

– Mi ketten látók vagyunk, és oltalmazók – mondta a lány. Purc után Dalam arcát simította. Gyorsan végzett.

– Minek jöttél? Nem kellett volna. – Dalam hallgatott.

Lara következett, Enna sokáig vizsgálta:

– Te is jó vagy, de hiába jöttél – mondta. Ezután megfordult, az öregbe karolt, és elindult visszafelé. Az öreg még hátrafordította fejét, és azt mondta:

– Maradhattok egy ideig.

Ezután az emberek mosolyogva elindultak feléjük, és beszélgetni kezdtek. Főleg Purcot kérdezték, mikor lesz az előadás és miről fog szólni. Purc a lány hangján szólalt meg:

– „Mi ketten látók vagyunk, és oltalmazók” – erre mindenki elhallgatott és elkomolyodott. Purcot nézték még egy darabig, aztán szinte egyszerre megfordultak, és visszamentek a házaikba.

– Ez volt az igazi belépési engedély – mondta a tanító, és Larára nézett. – De magára még egy próba vár. – Lara csodálkozva felhúzta a szemöldökét. – Jöjjön, Sámán atya várja!

Dalam füttyentett egyet, Lara arca kicsit aggodalmas lett.

– A főnöknőm, dr. Samgust találkozott vele egyetlenegyszer, amikor az oktatás miatt kialakították a Várossal a szerződést, de sohasem mesélt róla. Menjünk!

– Dr. Samgust sokat segített Sámán atyának abban az időben, nélküle már nem lenne a falu – mondta a tanító.

Elindultak a falu feletti sziklák felé, átmentek a sziklák alatt folyó nem túl mély, de sebes patak hídján, a sziklákhoz jól kitaposott gyalogút vezetett. Nem beszélgettek.

Lara azon gondolkodott, hogy vajon milyen egyezségek köttettek a háttérben. Miért kapott Dalam engedélyt a bábszínházra, amikor a falu évszázadok óta elszigeteltségben él, és eddig nem tűrt meg ilyesmit a területén? Vezetői a sámánok, de ők maguk is elutasítottak minden külső segítséget, nem akartak utakat, csak egy alig használt szekérút kapcsolta a falut az úthálózathoz – vagy nyolcvan kilométernyire innen. Nem csatlakoztak a politikai élethez, nem voltak tagjai a közigazgatásnak, nem választottak képviselőket, és az iskolát meg a tanítót is csak az erőszaknak engedve, hosszú viták után engedték működni. Nem kértek és nem engedtek be orvost, nem használnak telefont, rádiót, elektromosságot. Alig tudunk valamit az életükről, mert kutatókat sem engedtek eddig nézelődni. Egyedül dr. Samgust volt néhány napig a faluban, amikor az iskolával kapcsolatos szerződés nagy nehezen megszületett. Feljegyzéseit valamiért titkosították, és az intézetnél vannak letétben. Amikor a falu beleegyezett a bábosok jövetelébe, a Város értesítette az intézetet, hogy esetleg egyetlen kutató elkísérhetné őket, ha a falu nem nagyon ellenzi. Őt választották. Megkereste dr. Samgustot, korábbi főnöknőjét, hogy megtudjon néhány dolgot, de ő érthetetlenül elzárkózott. Amit megismert, mondta, a jelentésben leírta, ha érdekel valakit, oldják fel a titkosítást. Erre a Város nem volt hajlandó. Így Lara csak a tanító és a földesúr nevét, meg néhány, a tanítóval kapcsolatos intézeti pletykát tudott meg. Persze sokat tudott dr. Samgustról, a Mamáról, ahogyan a háta mögött nevezték. Híres kultúrakutató volt, az egyetemen is tanított. Lara sűrűn járt az óráira, és tulajdonképpen szerette, mert remek előadásokat tartott az archaikus kultúrákról, mintha ő maga is ott élt volna közöttük. Majd hirtelen nézőpontot váltott, és úgy mesélt róluk, előnyeikről, hátrányaikról, mint aki teljesen kívül van, és a városi kultúra szempontjai szerint értékeli őket. Aztán újabb váltás, és megmutatta, hogy a városi kultúra a saját szempontjai, a saját elfogultságai alapján ítél meg másokat, és valójában mindenfajta megítélés, a jónak és rossznak latolgatása, kultúrafüggő dolog. Nagyon kevés olyan érték van, ami minden kultúrában megtalálható. Ezek legtöbbje biológiával kapcsolatos: mint az élet tisztelete, a gyilkosság, kínzás elítélése vagy éppen a szülők tisztelete. Mamát szigorú professzorként ismerték, nehéz volt nála jól vizsgázni, de Larának sikerült. Tulajdonképpen az ő hatására döntött úgy, hogy az egyetem után megpályázik egy állást a Kulturális Antropológiai Intézetben, Mama főhadiszállásán. Elsőre megkapta. Azóta a munka szívta el minden energiáját. Sajnos, Mamához nem került közel, amikor elkezdett dolgozni, addigra ő már igazi nagyasszony volt, nemzetközi konferenciák ünnepelt, körüludvarolt főembere. Kezdőkre nemigen volt ideje, és amikor a mostani útja szóba került, kicsit ellenségessé vált. Nem akarta, hogy bárki jöjjön. Lara nem értette, miért. Úgy gondolja, hogy ez az ő kizárólagos területe? Hiszen már régen nem dolgozik aktívan. Furcsa. Mindegy, sikerült elérni, hogy ő jöhessen, és most itt van. Itt, a terepen.

A tanító jóképű, értelmes férfi. Látszólag szívesen mesél mindenről, de kérdés, mennyire lehet megbízni benne. Lehet, hogy csak az orránál fogva akarja vezetni.

Mit ismert fel egymásban Purc és ez a vak lány, Enna?

Miért engedték ide a bábost?

Legfőképpen persze: mit akarhat tőle a sámán? Ez remélhetőleg most kiderül.

A keskeny út egyre meredekebb lett, és a sziklafal keleti szélén kanyargott. Lara megállt, hogy kifújja magát, és Orinhoz fordult:

– Nem lát el jótanácsokkal?

– Sámán atya a lélek apró rezdüléseit is látja, felkészülés nem segít, én bízom magában.

– Szóval egyedül vagyok.

– A városiak mindig egyedül vannak.

– Velem a Város!

– Ugyan, mit segíthet az? A városiak sohasem értenek egyet, veszekednek, egymást is elárulják. Nem ellenfelei Sámán atyának.

– No, majd én… Menjünk!

Az ösvény már majdnem a sziklatetőre ért, amikor egy bukkanó mögött délre fordult, egyre mélyebben vezetett a sziklatömb belsejébe.

Lara megint megállt.

– Ne haragudjon, de nem akarok lihegve állni az uruk elé! Engedjen pihenni kicsit!

– Nem az urunk, hanem a vezetőnk. Őseink kis csoportját a katolikusok és a protestánsok is üldözték. Elpusztultak volna a hegyekben, ha az első sámán nem szánja meg őket, és nem tanítja meg nekik az értelmes élet szabályait. Sámán atya az ötödik a sorban. Sohasem parancsol, csak tanácsol. Csak a gonosz indulatokat bünteti.

– Szóval erőszakot is alkalmaz.

– Árnyat küld arra, aki rosszindulatból, helytelenül cselekszik.

– És aki csak tudatlanságból vagy véletlenül követ el valami helytelent?

– Az Árnyak csak az indulatokkal birkóznak.

– Ha itt él fenn egyedül, honnan tudja, hogy kiben milyen indulatok munkálkodnak?

– Ő ritkán hagyja el a sziklát, de mindenről tud.

– Van valamiféle közvetlen kapcsolata a falu lakóival?

– Hogyne! Minden reggel egy-egy asszony vagy lány jön fel Sámán atyához, ennivalót: tejet, sajtot, mézet, kenyeret hoz neki, és beszélgetnek. Tíznaponként pedig a férfiak jönnek négyes-ötös csoportokban, ők húst és bort hoznak. Majd tanácskoznak Sámán atyával.

– Titok az, amiről beszélnek?

– Nem mondhatnám. Mindenki annyit mond el a többieknek, amennyit jónak lát. A fontosabb híreket úgyis a szóvivőktől kapják a családok.

– Szóvivők? Azok meg kik?

– Majd később, most menjünk be Sámán atya lakóbarlangjába – nézett föl Orin, és egy nagyobb sziklahasadék felé vezette Larát. Beléptek. Félhomály volt, de az egyik fal tövében apró lángocska égett, és a világánál kivehetők voltak a helyiség körvonalai. Lara megint megállt.

– Ez valami lidérc?

– Ne aggódjon! Gáz szivárog a földből, és állandóan ég.

– Gázömlés van a falu környékén?

– Igen, több helyen is. De ez titok, arra kell kérnem, hogy nem említse senkinek, Dalamnak se.

– Használják valamire?

– Mire is használhatnánk? Nem. Most tartsa vissza kíváncsiságát néhány percre, azon a nyíláson kell belépnie Sámán atyához, egyedül. Én itt várakozom – mutatta az irányt Orin.

Lara elindult, megtalálta a jelzett hasadékot, mögötte egy nyolc-tíz méteres kerek vájat volt, amelynek valamiféle természetes fényforrása volt, talán a nap sütött be valahonnan. Mindent jól lehetett látni, de a napot nem.

A terem falát szőttesek, szőnyegek, állatbőrök fedték, és a földet is puha szőnyegek borították. A hátsó falnál, az egyik szőnyegen, magas termetű, teljesen ősz, szakállas öregember ült, puha pokrócot terített magára. A Sámán atya.

Lara úgy három méterre közelítette meg, ezt gondolta illendőnek, megállt, és meghajolt:

– Jó napot! Lara vagyok.

Az öreg ránézett, fekete, éles tekintetű szeme volt. Hosszú ideig csak nézte, majd megszólalt:

– Ülj le, lányom! – Lara törökülésben helyezkedett el, és állta az öreg tekintetét. Újabb hosszú csend, majd megint megszólalt az öreg:

– Hoztál-e valami szépet nekem? – Lara izgatott lett. Biztosan valami ajándékot kellett volna hoznia, ez a süket Orin mondhatta volna… Milyen kínos! Gondolkodott, hogyan vágja ki magát, majd elmosolyodott, és énekelni kezdett. Egy régi-régi népdalt a fiatalságról, szerelemről, a tavasz örömeiről. Sámán atya hallgatta. Amikor befejezte, sokáig csend volt, de az öreg halványan, egészen halványan elmosolyodott, és megszólalt:

– Kedves a lelked, lány… De minek jöttél ide?

– Dr. Samgust tanítványa voltam, és most kutató vagyok a Kulturális Antropológiai Intézetben. Fontosnak tartom a régi kultúrák megőrzését, de ehhez az is szükséges, hogy néha láthassuk őket.

Az öreg arca elsötétült.

– Nézegetni, tanulmányozni, megváltoztatni, kifosztani, eltiporni. Ezt tudjátok ti, városiak!

– Én nem… – kezdte Lara, de az öreg közbevágott:

– Te nem, de a többiek annál inkább. – Hallgattak. Sok idő telt el így, Lara egyre kényelmetlenebbül érezte magát, de nem merte megtörni a csendet. Az öreg folytatta: – A végső romlás elkezdődött, a falunak vége lesz. Tönkreteszik, szétszórják. – A lány értetlenül nézett, és halkan szólt.

– Hiszen nem történt semmi különös. A bábosok vagy én csak nem ártunk a falunak?

– Ostoba némber vagy, nem látsz tovább az orrodnál! – Megint hallgattak. Azután a sámán halkan mondta: – Azért hívattalak, mert kérni akarok tőled valamit.

– Bármit szívesen megteszek a faluért!

– Várj a sorodra! Minden titkunkhoz hozzáférhetsz. És ha visszatérsz a Városba, akkor Nelly feljegyzései sem lesznek titkosak többé, de el kell vinned a tanítót a Városba. Ő rendkívül okos, nem szabad, hogy a faluval pusztuljon.

Lara megdöbbent, teljesen megzavarodott. Honnan tudja a sámán, hogy a falunak vége lesz? Semmi ilyenről nem hallott a Várossal való tanácskozások során. És mit akar a tanítóval? Hogy jövök ide én? Végül megszólalt:

– Orin felnőtt férfi. Oda megy, ahova akar.

– Nem érdekel, hogy Orin mit akar! Akinek oka van rá, az elmegy.

– De neki milyen oka lenne rá?

– Te leszel az ok!

– Én?

– Szép férfi, nem? És nagyon okos. Tedd a dolgod!

– De…

A sámán tiltón felemelte a kezét.

– Egy szót se! Menj, és többet ne lássalak! – A fejét hirtelen beburkolta a pokrócba, majd még kiszólt: – És ne egyél a faluban kenyeret!