VITRAY TAMÁS

KIKÉPZÉS

© Vitray Tamás, 2008, 2021

© Open Books, 2021

Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Borítóterv Kathi Zsolt

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-189-4

„Tiszteld a tetteket, mert felettük
még a sorsnak sincs hatalma!”

Bhartrihari (i. e. 7. sz.)

1. FEJEZET

Kisneufeld, amióta az eszét tudta, mindig félt.

Félt a sötétben, és nem volt hajlandó egyedül elaludni még akkor sem, ha az egész család a szomszéd szobában tartózkodott. Nagymama jött be hozzá esténként, hogy fogja a kezét, amikor Kisneufeld macskamosakodás után pizsamára vetkőzött és bebújt az ágyba. Ha nagymama nem jött, bőgve követelte.

Félt a kutyáktól is. Ez nagymama vétke volt. „Vigyázz, ne menj közel hozzá, megharaphat!” Képes volt az utca másik oldalára átmenni, ha egy kiskutya jött szembe. Mígnem egyszer, Hollywoodban az életét mentette meg egy farkaskutya. Tán ezért is imádta őket öregkorára.

Otthon sem maradt meg egymagában. Már iskolás volt, tán másodikos elemista, mire egyáltalán beletörődött, hogy nappal egyedül hagyják. Ilyenkor mindent kulcsra zárt, és éberen figyelte a neszeket. Leggyakrabban a vécében ült, és olvasott. Tízfilléres ponyvákat, kovbojosokat. Nagypapa könyvkötészetében ezrével vágták és fűzték ezeket, ő meg mindet elolvasta. Egyszer éppen egyedül maradt otthon, és a vécébe zárkózva olvasott, amikor neszeket észlelt. Nyilván nagymama osont be nagy óvatosan, hogy megijessze. „Tudom, hogy te vagy!” – kiáltott ki, de nem jött válasz. Kisvártatva csapódott az ajtó. Végigolvasta a ponyvát – egyik sem tartott egy óránál tovább –, felöltözött, és indult focizni. A kapunál nagymama igyekezett befelé.

– Ez most nem sikerült! – szólt oda, és választ sem várva ment tovább.

A tolvaj mindent elvitt, amit az előszobafal fogasán talált. Kisneufeld alighanem megzavarta, amikor a vécéből kiszólt, de így is hat télikabát, egy-két férfi- és női kalap meg egy esernyő tűnt el. Pár héttel később elkapták ugyan a besurranót, egy morfinista festőt, de a holmi sohasem lett meg.

Félt – ő úgy mondta: utált – köszönni idegeneknek, bemenni ismeretlen helyre, és félt bármit, bárhol megkérdezni.

Félt végigmenni az egyetlen háztömbnyi Felka utcán, mert két verekedős fiú is lakott ott. Bélai, a szabó, és Schubert, a suszter fia. Igaz, iskolából jövet ez a kettő gyakran megtámadta. Valahányszor előbukkantak a papájuk üzletéből, Kisneufeld szívdobogva szaporázta lépteit, pedig a Schubert gyereket könnyedén megverhette volna. Sokkal erősebb volt nála. Bélaival egyszer meg is kellett küzdenie harmadikos korában. Arra érkezett a parkba, hogy nyolc-tíz gyerek állja körül Bélait és Király Gurit. Király az osztálytársa volt, és Guriéknál ő volt a „bezzeg”, a fiú ugyanis még nála is kevésbé szeretett tanulni. Textilkereskedő volt a papa, szépasszony a mama, és Gurira leginkább az elszegényedett nagybácsi viselt gondot. Majomszeretettel. Guri elkényeztetett és kiállhatatlan volt, akit otthon is meg-megpofoztak, az iskolában a gyerekek meg módszeresen verték. Szemtelenkedett, hazudozott és hencegett. Kisneufeldra felnézett, mert ő jól focizott és gombozott. Az iskola egyébként egy mindössze nyolc tantermes magán elemi iskola volt. Természetesen felekezeti. Zsidó felekezeti.

Tehát ott állt Guri és Bélai, köröttük vagy tíz gyerek.

– Tessék, itt a barátom, aki a Fodorba jár, és sokkal erősebb nálad! – hadonászott Bélai orra előtt Guri. Bélai azonnal felismerte Kisneufeldban azt a srácot, aki miatta megy át az utca másik oldalára. Nekiesett. Annak sok ideje nem maradt a töprengésre, leghatásosabb fegyverét alkalmazta: vadult. Harapott, rúgott, csípett. Ellenfelei ilyenkor jobbára megijedtek, de legalábbis visszahőköltek. Bélaival is nagyjából döntetlenre álltak, pontosabban a füvön hemperegtek, amikor jött a csősz, és elzavarta őket.

(Bélaiból igen jó káder lett, külügyérként csinált volna karriert, ha valamilyen ártatlan nőügy miatt el nem csapják. Aztán eltűnt. Él-e még? Ki tudja. Király Guriék viszont, amikor már a kisebb vállalkozásokat is elérték az államosítások, fejenként egy kiló aranyért útlevelet vettek, és a megengedett egy bőrönddel útnak eredtek. Király bácsi Berlinben született, onnan menekült Magyarországra, így Nyugat-Németországban igen jelentős jóvátétel járt neki. Szépen rendbe is jöttek, csakhogy beütött a koreai háború, és avval egy új világháború veszélye. Királyék meg sem álltak Ausztráliáig, ahol már sokkal nehezebb volt új életet kezdeniük. Hiányzott a nyelvtudás is. Talpra álltak ugyan, de nagyon imbolyogva, és mihelyt eldőlt, hogy a koreai háborúból nem lesz világháború, visszajöttek Európába. Kisneufeld legközelebb a hatvanas évek közepén találkozott Gurival, Párizsban. Hatalmas, hófehér Studebaker autóján vonult ide-oda, és véletlen találkozásuk első estéjén egyik kiskocsmából a másikba hurcolászta a holtfáradt Kisneufeldot, hogy az cserébe jó hallgatósága legyen szegény Guri tengernyi bánatának. Akkoriban hagyta ott csodásan szép felesége, akit egy izraeli kibucból hozott át magának.

– El nem tudod képzelni, milyen helyzetből szedtem ki és micsoda luxusba emeltem… És most elment, egyetlen sort írt csak: „Nálad még a kibuc is jobb!” Ehhez mit szólsz?!

Kisneufeld egy szót sem szólt, mert le-leragadt a szeme, meg nem is tudta sajnálni Gurit. Bólogatott, mert az est végén ötszáz dollárt akart kölcsönkérni egy bécsi használt autó foglalójára. Guri persze egy vasat sem adott. Minden fillérje le van kötve…)

Kisneufeld érezte, hogy „érdemén felül” nem szereti Gurit. Hiszen rosszat sohasem tett vele. Még az a nevezetes golyózás is hepienddel végződött. Gyönyörű, harmincfilléres acélgolyó volt a tét. „Csinn-araszt” játszottak, és Guri szerint Kisneufeld nem jól húzta össze „egy araszról” a két golyót, azok nem ütköztek, nem is súrolták egymást (pedig súrolták), így nem jár a tét, az acélgolyó.

Már túl voltak a tettlegességen is (pofon), az egyik fél bőgött (Guri), amikor Kisneufeld felkapta az acélgolyót, és „Nesze, dögölj meg a golyóddal együtt!” kiáltással – amely indulatilag méltányolható, tudományosan azonban téves – hozzávágta könnyektől maszatos ellenfeléhez.

Guri elugrott, a golyó azonban nem követte, hanem egyenest a rádiós üzlet kirakatába vágódott. Mire ők ketten a legnagyobb egyetértésben rohanni kezdtek, amerre láttak. Az üldöző boltos naná, hogy Gurit fogta meg, aki viszont azonnal megnevezte a tettest, és készséggel elvezette a sértettet Kisneufeldékhoz.

(Az ügy végül elsimult, de bizonnyal ez az árulás gerjeszthette Kisneufeld soha nem múló ellenszenvét. Guri ma tiszteletre méltó kormányfőtanácsos külföldi hazájában, de hasznosan üzletel itthon is. Kisneufelddal éppen össze-összefuthatnának, vannak közös barátaik, de alighanem egyikük sem erőlteti a találkozást.

Az a meccs ott, a parkban, Bélaival növelhette volna Kisneufeld önbizalmát. Megtapasztalhatta, hogy bármikor képes döntetlenre a szabómester fiával. Mégis, Bélaitól és a nála gyengébb Schuberttől is félt.

Felnőtt fejjel sokat gondolkodott ezen. Lehet, hogy a szorongás, a félelem a génjeiben van? Családi örökség, vagy netán faji? De akkor miért vállalta, hogy legott egymásnak essenek? Pedig ott még tanúk is voltak. Közönség előtt kellett odalépni egy várható veréshez.)

Otthon nagymama a szokásos szidalmakkal fogadta. Elkésett, helyesebben későn jött. Ugyan nem volt soha kitűzve időpont, hiszen többnyire el sem kéredzkedett. Mintha hallgatólagos egyezséget kötöttek volna: ő mindig később ér haza, mint amikorra várják.

Nagymama eredetileg pedikűrös volt. Helyesebben tyúkszemvágó, mert akkor így mondták. Származását homály borította, mert Ullman Róza létére anyja neve Ullman Johanna volt. Apja viszont bizonyos Wasserberger Leopold. Ennyit lehetett tudni nagymama felmenőiről. A tyúkszemvágással egyszer s mindenkorra felhagyott azon a napon, amikor Kisneufeld megszületett. Ennek csak részben volt oka a lelkesültség. Tizenkilenc éves Annus lánya aligha minősült kiképzett anyának, és különben is, neki ott volt Gyula is. Aki visszajött Párizsból, mire Kisneufeld megérkezett. Az a kiló hetvenöt dekás jövevény viszont ott óbégatott a nagyszülői házban. Ugyanis az ifjú anya időközben hazaköltözött. Otthagyta nem kevésbé ifjú férjét, és hazament, hasában Kisneufelddal. Az öregek befogadták, mert már korábban is rossz hírek érkeztek a férjről. Könnyelmű, fivéreinek fedezet nélküli váltókra vállal kezességet, többet van számos testvérével, mint a várandós asszonykával. Kisneufeldnak még jó pár hete volt az érkezésig, amikor Annus hazatoppant. Azután – messze a jelzett idő előtt, tán az izgalmak hatására – napvilágra is sírta magát. Erről aztán később más magyarázatok is lábra keltek. Mármint az idő előtti érkezéséről…

Nagymama mindenesetre beszüntette a tyúkszemvágást, és átvette Kisneufeld megőrzését. A gyerek idő előtt született, csenevész volt, és a sok sírástól hasfali sérve lett. A családi krónika szerint még a kórházban ajánlatot kaptak: otthagyhatják, hisz koraszülött létére jobb, ha orvosok közelében marad. Nagymama erről hallani sem akart. Hazavitte. A megmaradt régi fényképről ítélve Kisneufeld egyéves korára kifejezetten duci, hurkás combú, kreol bőrű, amolyan gusztusos kisbaba lett. Mire talpra állt, elindult és a nyelve is megeredt, helyre kis legény vált belőle. Hanem a természete… Vagyis a modora, azaz a neveltetése. Finoman fogalmazva is elkényeztetett, bár élénk eszű srác volt. Nagymama, aki hangos szidalmaival nagyon rosszul leplezte tökéletes behódoltságát, egyáltalán nem bírt vele. A nagybácsik – akik szintén a szülői házban laktak –, mivel nem fegyelmezhették, kerülték. Hogy miért nem fegyelmezhették, miért nem szólhattak rá vagy kenhettek le egy fülest az ebadtának? Mert nagypapa a leghatározottabban nem tűrte. Egyszer, ha nem fogják le, felnőtt lányát, Kisneufeld rajongó nagynénijét összevissza pofozza, mert az rásuhintott az unokaöcsre. A gyermek szörnyeteggé válásához hibátlan volt a családi háttér.

Az egyetlen, akitől tartott, az anyja volt. Annus nem fukarkodott a pofonokkal. Mentségére szóljon, hogy kora hajnaltól késő délutánig robotolt a belvárosi fodrászüzletben, és miközben a környék úriasszonyait ondolálta, festette, frizurázta, még a bakafántos főnöknője piszkálódását is el kellett tűrnie. Többnyire teljesen kimerülten érkezett haza, hogy azután nemsokára induljon tovább. Gyula várta. Mentek zsugázni, römizni a Szabadság kávéházba. A férfinak ez volt a szenvedélye, Annusnak meg a férfi. Ilyenkor, ha nagymama csak néhány panaszos szót szólt Kisneufeld újabb csínytevéséről, már jött is a felelősségre vonás és a ki nem hirdetett, ám azonnal végrehajtott ítélet: két vagy több pofon.

Kisneufeld még öreg korában sem értette, miért imádta mégis Annust. Boldog volt, ha a vasárnapi ebédnél mellette ült, ha utána az ölébe hajthatta a fejét, és beszívhatta az illatát, ha megleste, amint Annus – szoknyáját felkapva – megigazítja a harisnyakötője csatját. Egy kicsit szerelmes volt az anyjába.

Annus nem volt szép, ma még talán csinosnak se mondanák. Vékony csontú, karcsú, formás alakú, meglehetősen nagy és hajlott orrú, kreol bőrű, törékeny nő. Kiállók és szabálytalanok voltak a fogai; mihelyt megengedhette magának, egyszerre hetet ki is húzatott, hogy szabályosakkal pótoltassa. Hanem a szeme gyönyörű volt! Nagy, sötétbarna, csillogó szempár, amelyet még jobban kiemeltek a mély árkok. Kisneufeldot nemigen foglalkoztatta, hogy anyja szép-e vagy sem. Felnőttként persze már tudta: nagyon szexepiles volt. Amíg Annus élt, Kisneufeldnak nem jutott eszébe, hogy szereti-e az anyja. Miután meghalt, milliószor tette fel a kérdést, és soha nem kapott hiteles választ. Annyit bizonyosan tudott, hogy mindenkinél jobban Gyulát imádta, majd amikor meglett a közös kisfiuk, őt is.

Szóval Gyula. A pék és a pékné fia, a gazdag ékszerész nagynéni furfangos öcsikéje. Weisz pék és szépséges hitvese a mai Szlovákia egy kis falujából került Budapestre. Az asszonykának már odahaza is kikapós híre volt, ám az csak kósza fuvallat volt a fővárosi viharokhoz képest. A kétgyermekes, gömbölyded szépasszonyt bizony sokakkal hírbe hozták a bűnös városban, de aki ismerte Jakabot, a mogorva pékmestert, nem nagyon csodálkozott. Budapesten szétköltöztek, és később el is váltak.

Két fiuk közül Gyula volt az idősebb. Értelmes, élénk szellemű fiatalember. Középtermetű, kerek arcú, horgas orrú, eléggé korán kopaszodó, harminc év körüli férfi. Arcán gunyorosan okos szeme uralkodott. Esténként gyakran még Annus hazajötte előtt megérkezett, levette a cipőjét, és levágta magát a rekamiéra. Nagymama legnagyobb bosszúságára, aminek rá annyira jellemzően adott hangot: „Gyula, nem kér valamit enni?” És Gyula mindig kért. Rossz véleménnyel volt nagymama főztjéről, és ezt egyáltalán nem tartotta titokban, ám fenntartásai ellenére mindig evett. Amíg Annus haza nem jött, Kisneufelddal szórakozott. Örökösen talált valamit, amivel a kiskölyköt bosszanthatta.

– Na, milyen versikét tanultatok az oviban? Énekeld el szépen a múltkori éneket! – Nem volt nehéz észrevenni, hogy egyáltalán nincs nagy véleménnyel az értelmi képességeiről. Minél elragadtatottabban beszélt egy szem unokájáról nagymama, annál gúnyosabban szólta le Kisneufeldot anyja szerelmese. Kamaszkorára Kisneufeld megértette, hogy Gyula a volt férjet utálja benne. A rövid és szerencsétlen házasságot, az epizódot, aminek eredménye, vagy tán inkább következménye, Kisneufeld lett. Cseppet sem zavarta, hogy a dolgok alakulásáról legkevésbé a gyerek tehet. Leginkább éppen ő, Gyula volt a ludas. Vagy a mamája.

A történet a Sólyom utcai lakásban kezdődött. Gyula az idősebbik nagybácsival, Lajcsival járt egy iskolába, kereskedelmibe. Lajcsiból diplomás urat akartak nagymamáék nevelni. Miközben a kisebbik fiú a könyvkötészetben robotolt, és Annus hölgyfodrász-tanuló lett, Lajcsinak érettségire kellett készülnie. Nagy, nagyon nagy dolog volt ez a családban: az első érettségiző! De a megvalósulás útjában komoly akadályok álltak. Nem anyagiak. Lajcsinak sehogyan sem ment a tanulás, pedig a tanárok minden segítséget megkaptak. Színházi potyajegyet, ingyenes könyvkötést, vagyis mindazt, amivel a kettős foglalkozású nagypapa szolgálni tudott.

(Végül Lajcsi megszerezte a kereskedelmi érettségi bizonyítványt, de kapott hozzá egy súlyos gyomorfekélyt is, ez később, a háborús évek munkaszolgálatos tevékenységének idején gyomorvérzéshez vezetett. Kisneufeld idősebb nagybácsiját a komáromi kórház evakuálásakor mint nehezen mozgatható beteget, amúgy zsidó munkaszolgálatost, agyonlőtték.)

Gyula tehát Lajcsi iskolatársaként került el nagypapáékhoz. Itt találkozott az idősebbik lánnyal, Annussal. Az alig tizenöt éves lány azonnal belehabarodott a fiúba, ami nem is volt csoda, hisz Annus addig még soha nem ismert Gyulához fogható művelt, szellemes, világfias legényt. A Gozsdu-udvarban, ahol ő fodrászatot tanult, leginkább speditőrök, magyarul fuvarosok, hivatalosan szállítmányozási vállalkozók irodái voltak. Annusnál jóval idősebb, és udvarlás helyett a pénzüket csörgető, nagyhangú és meglehetősen egyértelműen fogalmazó fickók. Amit megkívántak, annak az árát akarták tudni, és passz. Gyula tehát elvarázsolta Annust, de a fiút is elbódíthatta a lányból áradó nőiesség.

Kisneufeld két nagybátyja egyetértőn vette tudomásul a szerelmet, Annus húga, Erzsi viszont gyűlölködött. Gyula később többször is elmesélte Kisneufeldnak az első látogatását.

– Tudod, a földszinten laktak a Sólyom utcában, és Erzsi ott ült a küszöbön. Köszöntem, nem fogadta, és nem is mozdult. Nem engedett be. Amikor mellé léptem a lépcsőre, elkezdett az anyjáért kiabálni, hogy egy fiú nagyon meglökte a karját, és most fáj.

Erzsinek valamikor, gyerekkorában eltört a könyökcsontja, és a nagy családi verbális krónika nyomán (nagymama) Kisneufeld pontosan tudta, hogy a híres Verebély professzor miatt nem jól forrt össze, és nem is hajlott soha többé rendesen. E tény Erzsinek hosszú-hosszú évekre nyomós okot szolgáltatott, hogy kivételes bánásmódot, később minden munka alóli teljes felmentést vívjon ki magának. Erzsi és Gyula intenzíven utálta egymást egy életen át.

Annus és Gyula szerelme minden tekintetben be is teljesedett, noha akkoriban az ilyesmi még nem volt szokás. Ők viszont csaknem minden hétvégét – már persze tavasztól őszig – Rómaifürdőn töltöttek, kis részben csónakázással. Míg nagymamáék ártalmatlan ellenszenvvel szemlélték idősebbik lányuk és a pékfiú szerelmét, a szép és addigra már elvált pékné, Gyula anyja, tettekre vetemedett. Megjelent nagypapa könyvkötészetében, teljes harci díszben. Hiteles források szerint nagyon szép és vonzó nő volt, márpedig nagypapa az ilyesmit nagyon is észrevette. Magát kihúzva, amúgy is méretes mellét kidüllesztve megállt nagypapa íróasztala előtt, és kertelés nélkül kijelentette, hogy a „kódis” Annus sohasem lehet az ő menye. A hiteles családi verbális krónika szerint (nagymama) az öreg a következőket mondta:

– Ide figyeljen, jóasszony! Van nekem itt egy macskám, amely naponta tesz az asztalomra egy egeret. Hát, én azt sem bíznám a maga fiára, nemhogy a lányomat!

Ezzel kidobta leendő nászasszonyát. A szép pékné dicstelenül távozott ugyan, de nagypapa hősi helytállása semmin nem változtatott. Egyébként is, amennyire Kisneufeld visszaemlékezett, nagypapa egész életében ilyen hősi helyzetek sorából került ki állandó vesztesként. Nagy nekidurálások hoztak csinos kudarcokat. Egyszer-egyszer még az is előfordult, hogy a püspökladányi kis, zsidó nyomdászinasból lett fővárosi könyvkötőmester megkísérelt – legalább külsőségekben – feljebb kapaszkodni a szellemi ranglétrán. Például, amikor elhatározta, hogy saját könyvtárat létesít otthon. Kisneufeld emlékezett, hogy lázasan hordta haza a műhelyből az ott kötött könyvek egy-egy példányát. Így gyűlt össze vagy kétszáz könyv. Volt abban Erdős Renée-től Grillparzeren át P. Howardig (alias Rejtő Jenő) minden. Második munkahelyén, a színházban, az ottani asztalossal helyre kis polcos szekrényt csináltatott. Kicsit gyenge tákolmány volt, mivel az asztalos többnyire díszlet bútorokat gyártott, amelyek köztudottan a legsilányabb anyagból és inkább csak elhitető használatra készülnek. Nagypapa aztán visszavitte a könyveket a műhelybe, hogy ott saját kezűleg vászonba kösse őket. Meglett a könyvszekrény, készen voltak a könyvek is. Mind a kétszáz, teljesen egyforma, égszínkék vászonkötésben, vörös címkével. Grillparzertől Rejtőig. Még ex libris is volt bennük. Egy kopasz ember, amolyan rodini Gondolkodóként ült egy földgömbön. Kisneufeld sokáig azt hitte, hogy nagypapa az, merthogy ő is borotváltatta a fejét vagy harminc éven át. Arról fogalma sem volt, hogy a kétszáz „egyenkönyv”, amelyekben az égszínkék kötésen kívül semmi közös nincs, finoman szólva is bizarr.

Durva eltávolítása után a bősz fiús anya hatásosabb eszközöket vetett be. Szépreményű fiának párizsi továbbtanulást ígért. Gyula útnak eredt, és nem lehetett tudni, hogyan váltak el Annussal. Kisneufeld csak sok évvel később, a nagynénjétől hallotta a valósnak aligha mondható beszámolót. Annyi bizonyos, hogy Annus nem „örökké várlak”-kal búcsúzott, mert a hiteles és verbális családi krónika szerint (nagymama) Annus igencsak gyorsan és csalódása miatt alighanem eltökélten vigasztalódott. Gyakran maradt ki, otthon csak annyit tudtak, hogy tánciskolába is jár, de megesett, hogy az esedékes lovag csak beszólt érte, és ő már rohant is.

– Anyád akkoriban néha házon kívül töltötte az éjszakát! – közölte bizalmasan az unokájával nagymama, mire a fiút – noha ennek valódi súlyát akkoriban egyáltalán nem értette – elégtétellel töltötték el a hallottak, mert Gyulát ő sem nagyon kedvelte.

– Egy hétvégén Annus helyes, göndör, szőke fiúval jött haza. Ott tartottuk ebédre, ahogy illik. Az meg egyszer csak odaállt nagyapád elé, és megkérte Annus kezét! – folytatta nagymama.

A leendő férj vigéc volt, a Reform Ruházati Részvénytársaság reményteljes ügynöke. Textíliákban ügynökölt, elég csekély jutalékért. Hát nem nagy parti, nem egy pékfiú. Csakhogy volt itt némi nyomaték. Kisneufeld késő felnőtt korában tudta meg, hogy a nyomaték ő maga volt. A jelek arra vallottak, hogy az alig tizennyolc éves Annus olyan hatásosan állt bosszút a nagy szerelem hirtelen távozásáért, hogy gyors házasság vált szükségessé. És lőn!

A fiatalok egy közeli bérlakásba költöztek. Az élet kerekei helyre is zökkentek, mígnem nagymama hírét vette, hogy Gyula, a vártnál jóval korábban, visszaérkezett. Még el sem dönthette, hogy nem jobb-e erről bölcsen hallgatnia, újabb érkezés hozott fordulatot. Egy szép napon Annus, hasában Kisneufelddal, hazatért a szülői házba! Ehhez a szenzációhoz képest a baba gyanúsan idő előtti érkezése már nem okozott nagyobb felhördülést. Kétségtelen, hogy a helyzet ilyetén alakulásának egyedül nagymama örült felhőtlenül.