CSÁNYI VILMOS

LEVEGŐT

Lélegzetelállító etológia

© Csányi Vilmos, 2022

© Open Books, 2022

Csányi Vilmos könyvei
az Open Books gondozásában

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Jeromos, a barátom

Kíváncsiságom története

Segítség, kutyás lettem!

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Laik Eszter

Borítóterv Csík Vince

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-166-5

Tartalom

TÖBBEN ÉS EGYEDÜL

Egyszemélyes kultúrák

Édeni struktúrák és a társadalom

Divat

Ki vagy? Kikhez tartozol?

Kell-e ingyenebéd?

KUTYANYELVEN

Beszélő kutyám van

A kutyák érzelmi élete

Elnyomott intelligenciák

Legdrágább kincsünk a gyermek!

MODERN KORUNK

Látvány, szavak, képek

Folyton csak pazarlunk – vagy nem?

Jósok, próféták

Szolidaritás manapság

Szeretem az emberiséget

Nemzet és társadalom

Kultúraalapú társadalom

Klímapiac

Hiedelmek a piacról

Emberek és termeszek

Állandóság

GONDOLKODÓ TÁRSAK

Isten állatkái

Van ott valaki?

Egy jó szokás története

Tilos!

Miért mindig a kutyákról?

KENTAURNAK LENNI JÓ

Álmodtam?

Cerberus

Levegőt az etológiának!

Lovak és kentaurok

Múlékony kincsek

Rögtön…

Véletlen

Meztelenság

Valami pára ott, fent

TÖBBEN ÉS EGYEDÜL

Egyszemélyes kultúrák

Komplex rendszereket, kultúrákat csak történetük felderítésével lehet igazán megismerni. Köztudott ez a tény a biológiában, e felismerésen alapszik a biológiai evolúció elmélete, de alkalmazható a fenti megközelítés a társadalom és az emberi személyiség rendszereire is, mert ezeket is jól ismert evolúciós folyamatok hozzák létre.

Ha az ember kíváncsi arra, milyen folyamatok befolyásolják, milyen erők formálják a globalizálódó társadalmat, mi vár a hagyományos kultúrákra, mi lesz a funkciója – lesz-e egyáltalán – az emberi személyiségnek, akkor szükségképpen történeteket kell vizsgálnia.

Az emberi evolúció leglényegesebb történte a zárt, együttműködő csoportok kialakulásának folyamatáról szól. Az emberi csoportszerkezet nagymértékben különbözik az állatoknál megfigyelhetőktől. Az állati csoportok szerveződésének alapvető vonása az egyedek folyamatos, kíméletlen versengése. Ezen a versengésen belül az esetenként megfigyelhető együttműködés csak a közösen elérhető erőforrásokért alakul ki. Az állati csoportok genetikailag nyitottak, egy-egy generációnyi idő alatt a csoport számottevő része elvándorol vagy cserélődik, ezért az egyedektől független csoportentitás nem alakul ki, a csoporthoz való kötődés is az egyedek kölcsönhatásain keresztül valósul meg.

Az emberi csoportokra az egyedi versengés visszaszorulása és a csoportok közötti versengés felerősödése a jellemző. Megjelenik az egyedektől, egyénektől független, autonóm csoportentitás mint új, szociális szerveződési szint, amelynek saját érdekei képesek háttérbe szorítani a csoporttagok egyedi érdekeit.

Az emberszerű csoportokban élőket a következő, genetikailag megalapozott, fajspecifikus tulajdonságok jellemzik:

1.  Szeretnek közös akciókban részt venni.

2. Szeretnek közös konstrukciókat (absztrakt, tárgyi, szociális apparátusokat) készíteni.

3. Kialakítanak és elfogadnak közös hiedelmeket.

4.  Hűségesek a csoportjukhoz, és a csoport érdekében a saját érdekeiket képesek háttérbe szorítani, a csoportért akár életüket is feláldozzák.

Ezek a tulajdonságok akkor működnek optimálisan, ha a csoport zárt, létszáma nem nagyobb száz-százhúsz főnél, amelyből harminc-negyven felnőtt, és a csoporttagok szocializációja a zárt csoportban zavartalanul folyik. A négy tulajdonság együtt egy nagyon erőteljes rendszervező képességnek feleltethető meg. Minden ember genetikai öröksége, biológiai adottsága, hogy társai környezetében azonnal szociális rendszerek konstrukciójával kezd el foglakozni. Közös akciókat, közös konstrukciókat, közös hiedelmeket hoz létre, meglehetősen nagy szabadsággal. Ebbéli szabadságának legfőbb korlátait éppen az általa létrehozott szociális struktúrák képezik.

A fajspecifikus embertulajdonságok hozták létre az ember kultúrateremtő képességét is. Leegyszerűsítve a következőképpen határozhatjuk meg a kultúrát: olyan, működő, funkcionálisan zárt rendszer, amelynek interakcióban lévő komponensei emberek, tárgyak és hiedelmek. Az interakciók eredménye a kultúra komponenseinek folyamatos megújulása, replikációja. A tárgyak és a hiedelmek az emberek közös akciói és konstrukciói során jönnek létre. A különböző kulturális rendszerek alkalmasságától függően a csoportok hosszú távú fennmaradási képessége erősen különbözik. Ennek következményeképpen a csoportok közötti erős szelekció biztosítja, hogy csak azok a komponensek maradjanak meg egy adott kultúra funkcionális komponenseként, amelyek nem gátolják vagy éppen serkentik az egész rendszer működését. A kultúra egésze így egy magában való, rendszer természetű entitás, amelynek minden komponense és mértéke a fennmaradást szolgálja. A négy biológiai tulajdonság számos egyszerűbb mechanizmusban fejeződik ki. Ilyen például az ember indoktrinálhatósága, amely a humánetológia szerint lehetővé teszi, hogy a csoport hiedelmeinek, ideológiáinak a lehető legegyszerűbb, fekete-fehér változatát is elfogadják a csoport megfelelően szocializált tagjai. Ilyen a rítusok végzésének kommunikatív és tudást hordozó funkciója, de ide sorolhatók a ritmust, a harmóniát, a konstrukciókban a kerek egészet kereső emberi tulajdonságok is.

Világos tehát, hogy a csoportkultúra közös, szociális képződmény, amelynek létrehozásában és működtetésében a csoport minden tagja részt vesz. Természetesen a csoporttagok – mások és saját maguk számára – mint egyének, személyiségek is megjelennek. A korai csoportkultúrákban azonban az egyén csak a csoportkultúra részeként volt képes kifejeződni. Részben azért, mert szocializációja zavartalan volt, azt tanulta meg magáról gondolni, amit a csoport kultúrája számára előírt, másrészt azért, mert a korai csoportok zártak voltak, és minimális kontaktust teremtettek idegen csoportokkal. Különböző számítások szerint mintegy húszezer évvel ezelőtt egész Európában körülbelül tízezer ember élt, kisebb, száz-százhúsz fős csoportokban, amelyek egymástól igen távol helyezkedtek el, és csak négy-öt csoport tartott fenn alkalmi, főként tárgyak és nők cseréjére szorítkozó kapcsolatokat. Ilyen körülmények között a kultúra saját evolúcióját igen lassú változások jellemzik, minden kultúra független rendszerként vesz részt a csoportok önfenntartó versenyében, és saját magának kell felfedeznie, létrehoznia azokat az esetleg jobb, megfelelőbb komponenseket, amelyek ebben a versenyben segítik. A hiedelmek cseréje, rekombinációja ritka esemény volt. Gondos vizsgálatok azt mutatják, hogy az emberi invenciók száma szoros korrelációt mutat az adott populáció létszámával, tehát a zárt, kis létszámú csoportok kulturális evolúciója szükségképpen lassú volt.

Sajátos viszony alakult ki a csoportkultúra mint magában való rendszer és a kultúrát hordozó csoporttagok, egyének között. A szocializáció során a kultúra globális rendszerét, hiedelmeit, értékeit, történetét tanulással sajátította el az egyén, ugyanakkor mindennapi életével, saját cselekvéseivel, saját tapasztalataival, saját hiedelmeivel maga is hozzájárult a közös kultúra gyakorlásához és esetleges lassú változásához. Ebben a kettőségben a kultúra mint független szociális realitás jelent meg az egyén számára, aki a maga személyes, lokális vizsgálataival folyamatosan igyekezett a saját tapasztalatait a kultúra közös kommunikációs rendszerében megfogalmazni. Az egyéni, önálló, független gondolkodásnak nem sok tere adódhatott, inkább devianciának tekinthették, mint természetesen gyakorolható jognak.

A csoportkultúrák ideje valószínűleg több millió évig tartott, és az ember, az emberi elme olyan genetikai változásokon ment keresztül, amely számára a csoportkultúrát tette biológiailag optimális környezetté. Az utolsó néhány tízezer évben azonban az emberi populáció hirtelen megszaporodott, éppen a csoportkultúra mint szociális szerveződés sikere miatt. Míg az előző időkben a csoportok számára elegendő tér állt rendelkezésre, a populáció gyarapodásával a terület mint erőforrás egyre nagyobb jelentőségre tett szert. Hasonló helyzetben lévő állatok között ilyenkor kíméletlen harc indul meg a jó területekért, és kialakul egy létszámszabályozó folyamat, amely az adott fajt környezetével egyensúlyban tartja. Nem így történt az embernél. A csoportok szétválása és egymáshoz közeli letelepedése olyan helyzetet hozott létre, amelyben nemcsak az agresszió, hanem az egyezkedés kulturális mechanizmusai is kialakultak. Az egymás mellett élő csoportok sokszor azonos nyelven beszéltek, azonos kultúrával rendelkeztek, emlékeztek közös eredetükre, tehát a versengés szelídebb formáit választották. Ez a populáció további gyors növekedéséhez vezetett, és megkezdődött a csoportok feletti szerveződések, törzsek, törzsszövetségek, városok, államok kialakulása.

Minden új szociális formáció az emberi faj biológiai adottságaiból fakadó rendszerszervező képességen alapult. A csoportok feletti szerveződések mint új egységek természetes törekvése volt, hogy tagjaikat közös akciókra, közös konstrukciókra, közös hiedelmekre késztessék, mert az adott szociális rendszer ezek által működött a leghatékonyabban. Megjelentek tehát a csoportokon átnyúló nagy vallások, a sokmilliós nyelvek, a sokmilliónyi embert mozgató államszervezetek. Ha valamelyiknek akár csak néhány generációnyi időre sikerült stabilizálódnia, kialakulhatott egy többé-kevésbé egységes kultúra és hiedelemrendszer, mint például az ókori nagy birodalmakban.

Ez az új fejlemény természetesen a csoportkultúrákat hatékonyan rombolta, de a csoportkultúrákban keletkezett rendszerkomponenseket, az embereket, a tárgyakat, ez utóbbiak elkészítésének technikáit és a hiedelmeket átvette. Egészen pontosan összekeverte valamiféle nagy kulturális olvasztótégelyben, és az új közös kultúra saját funkcionális rendszere ezek felhasználásával alakult ki. Nagyon lényeges azonban, hogy amíg a csoportkultúrákban szinte minden komponens helyben, az adott csoporton belül keletkezett, és a csoportkultúrák versengésében igen hosszú idő alatt szelektálódott, csiszolódott, addig a felgyorsult társadalmi fejlődés erre a megbízható, lassú, funkcionális szelekcióra nem hagyott időt. Az új kultúrák hozott anyagból dolgoztak, és igyekeztek belső szelekcióval egymáshoz illesztgetni a kapott komponenseket, működő funkcionális mechanizmusokat kialakítani. Ez a legtöbb esetben nem sikerült, ezért ezeket a kultúrákat nagy belső válságok jellemezték, amelyek valamilyen kisebb-nagyobb külső hatásra viszonylag gyakran vezettek a kultúra összeomláshoz. A szociális struktúrák gyors változásait az agrár- és ipari technológiák kifejlődése kísérte, amelyek a belső szelekcióval sokkal hatékonyabban alakíthatók, hiszen egy új technika közvetlen hatékonysága szinte azonnal megítélhető, míg, mondjuk, az elosztás szerkezetének megváltoztatásáról esetleg csak évszázadok múlva derül ki, hogy alkalmatlan stabil társadalom létrehozására.

A legnagyobb ellentmondás azonban az egyén és a kultúra viszonyában jelentkezett. A vegyes eredetű hiedelmek, technikák, szociális konstrukciók világában a szocializáció nem zavartalan, és ennek eredményeképpen megváltozik a személyiség belső tartalma és funkciója is. A szocializáció szempontjából az optimális helyzet az egyöntetűség, tehát ha a fejlődő gyermek a környezetében mindenkitől ugyanazt a kultúrát veheti át, ha nem találkozik a kultúra kritikájával, ha nem neki magának kell esetleg választania bizonyos hiedelmek között. A kétkedő ember, a Bibliában nagyon szépen megfogalmazott „jó és rossz tudása” ennek a kornak a terméke. Amíg régen mindenki számára egyértelmű volt az adott kultúra belső értéke, a „jó”, idővel ez választhatóvá vált, és a helyes választás az egyén felelőssége lett. A csoporttársadalom senkit sem kényszerített választásra, és a felelősség a csoport egészének szintjén jelent meg.

Megnőtt a szerepe a személyes, lokális analízisnek. A csoportkultúra korában a hűség természetes dolog volt, fel sem tűnt, a csoportot nem lehetet elhagyni, egyedül az ember életképtelen volt, idegen csoportok pedig aligha fogadták be. A tömegtársadalmakban az egyénnek meg kell vallania hűségét, kialakul saját felelőssége: hova tartozik, melyik hiedelemrendszerhez, melyik kultúrához, melyik valláshoz. Kialakulnak az ideologikus kultúrák, amelyek valamilyen egységes rendszert képező, de mesterségesen konstruált eszmét tesznek a kultúra alapjává, és a további kulturális komponenseket az ideológia alapján válogatják. Tehát nem alulról felfele építik a kultúrát, hanem éppen fordítva. Jelenkori példái az effajta szerveződésnek a fasiszta és a kommunista diktatúrák.

Ezzel egy időben az ideologikus aspektust erősítendő megjelenik az a felfogás, amely az ember döntési szabadságát felnagyítja és abszolutizálja, tehát kimondva-kimondatlanul azt tételezi fel, hogy a lokális, személyes döntésekben a szocializáció hatása nem lényeges, a tradíció, a családban tanult kultúra levetkezhető, a kultúra és a kultúrákból levezethető igazság racionális analízis alapján választható. És természetesen minden ideológia, minden ideologikus kultúra úgy gondolja, hogy az igazán szabad ember arra jön rá, hogy csak az adott ideológiának és csak neki van igaza. Mindenki, aki mást választ, eretnek, áruló, idegen szívű. Mintha biológia és szocializáció nem is léteznék.

Ezek a változások hihetetlen módon megterhelték a személyiséget és a személyiséget kialakító fejlődési folyamatokat. A fejlődő gyermek nem egy elfogadott, kipróbált, harmonikusan összerendezett kultúrával szembesül, hanem már fejlődésének elején a saját felelősségével, azzal, hogy a világ tele van jó és rossz dologgal, amelyeket neki felismernie, megítélnie kötelessége, és amint elfogad valamit az áttekinthetetlenül nagy választékból, azonnal felelős lesz azért, amit választott.

Egy jellegzetes kísérőjelensége volt a kulturális evolúciónak a funkcionális csoportméret folyamatos csökkenése. Biológiai adottságaink alapján negyven-ötven emberrel vagyunk képesek közvetlen emocionális és kognitív kapcsolatot kiépíteni. A csoporttársadalomban éppen ennyi ember alkotta a társadalmat, kiegészülvén még a gyerekekkel. A modern megatársadalmakban két folyamat indult el: egyrészt csökkent az effektív csoportméret, a többgenerációs nagycsaládból egyre kisebb, majd három-négy tagú nukleáris család lett, másrészt a csoportkapcsolatok ugyan több emberrel alakulnak ki, de ezek az emberek egymástól különböző csoportok tagjai. Tehát más emberek alkotják a családot, az iskolát, a munkahelyet, a vallási közösséget, pártokat, klubokat. Az efféle csoportok tagjaival kialakított intenzív személyes kapcsolat mindig töredékes, sokszor egymásnak ellentmondó kulturális komponenseket közvetít, amelyekből szinte lehetetlen, hogy kialakuljon egy egységes, stabil kultúra konstrukciója. A másik folyamat egy olyasfajta szocializációs technika, amelynek eredményeképpen a személyiség nem úgy viselkedik, mint egy közösség, csoport, kultúra tagja, amely természetesnek veszi, kívánja a közös akciókat, konstrukciókat, elfogadja a közös hiedelmet, és hűséges a csoportjához, az adott kultúrához, hanem úgy, mint egy egytagú csoport, egyszemélyes kultúra.

E folyamatnak számos összetevője van. A gyermeknevelés egymással csak lazán összefüggő részfolyamatokra bomlik. Az anya és a nukleáris család hatása a teljes időnek csupán tört részében érvényesül, a szocializáció valójában az óvodában és az iskolában folyik, de itt is erősen hatnak a kortárs csoportok, amelyek viszont nem valamilyen egységes kultúrát közvetítenek, hanem különböző kultúrák fragmentumait. A fejlődő gyermek túl korán kerül felelősségteljes döntések elé, és hiányzik érzelmi életéből a stabilitás, amelyet elődeinknél egy egységes szociokulturális környezet még biztosított. Tovább gyengíti a csoportokhoz való kötődés lehetőségét az a kialakult nevelési ideológia, amely különböző formákban ugyan, de mindig az önállóságra, függetlenségre, az önmegvalósításra serkenti a fejlődő embert.

Értékítélet nélkül nehéz megmondani, hogy ebben az új állapotban az előnyös vagy hátrányos tulajdonságok dominálnak-e. Ami kétségtelenül elvész, az a hűség és az érzelmi stabilitás. A szocializáció periódusában a szülői intelmek nem egy adott csoporthoz, adott kultúrához való feltétel nélküli hűségre ösztönöznek – hiszen lehet, hogy a szülőknek maguknak sincsen stabil, elfogadott csoportjuk –, hanem a kompromisszumokra, arra, hogy a komplex társadalomban jó egyezségeket kell kötni, ezek segíthetik az előrejutást, de ha valamiért mégsem, akkor ezek minden probléma nélkül felbonthatók, és új, gyümölcsözőbb egyezségek köthetők. Ezek a viselkedésformák nem ismeretlenek a csoportok életében sem, hiszen az egyezkedések, a kompromisszumok lényeges elemei a csoportviselkedési repertoárnak is, de a magasabb szerveződési szinten feltétlenül hasznos minták egy szinttel lejjebb, az egyén szintjére kerültek. Az ipari társadalmakban a házasságok gyakori felbomlása, az elmagányosodás, a szociális háló sokszor szinte teljes hiánya, a népbetegséggé vált depresszió és neurózis írható a hűség elvesztésének számlájára, valamint az a védtelenség, ami a kommunikációs manipulációkkal szemben tömegméretekben megnyilvánul. Az új szokások, új hiedelmek nem méretnek meg egy stabil, hagyományos, kipróbált kultúra értékeivel szemben, hanem szociálisan nagyrészt izolált egyénekre zúdulnak.

Radikálisan megváltozott a viszony a közös akciókhoz és a közös konstrukciókhoz is. Minthogy az ezekhez történő csatlakozás késztetése faji sajátságunk, a legkülönbözőbb szerveződések hoznak létre ilyeneket, például különböző mozgalmak formájában (legyen ez akár a környezetvédelem). Az emberek csatlakoznak is ezekhez, de csak félszívvel, mert nem egy valódi csoport szorosan kötődő tagjai végzik közösen az akciókat, hanem csupán virtuális csoportok laza, ideologikus természetű kapcsolódásáról van szó. Emiatt állandó a fluktuáció, a kötődés gyenge, és szó sincs már arról, hogy valaki akár az életét is áldozná egy csoport céljainak érdekében.

Nagyjából ugyanez a helyzet a közös hiedelmekkel kapcsolatban is. Pszichotechnikákkal időnként nagy tömegeket lehet egy-egy hiedelemrendszer mögé állítani, de a kötődés itt sem stabil.

Világosan láthatók azok a jelek is, amelyek a fentiekben felsorolt hiányok mesterséges kompenzálásáról szólnak. A futballhuliganizmus egyértelműen egy primitív csoportszerveződés következménye. A valódi kultúrát biztosító, stabil csoport hiányában a csoportszerveződésekben való részvételre való erős késztetés – amely az emberben adott – itt egy játék körül nyilvánul meg, s nem véletlen, hogy ez a játék nem egyéni, hanem csapatverseny típusú. A szurkolók szimbólumokkal, rítusokkal, akciókkal, hiedelmekkel konstruált pszeudocsoportjai kínálják a pótlékot.

Ugyanilyen igény kielégítését szolgálják a televíziós szappanoperák is. A mozgalmasan tálalt történetek tulajdonképpen egy szűkebb, a természetes emberi csoport méreteit megközelítő társaságban zajlanak, és lényegében olyan, nem különösebben izgalmas vagy látványos eseményekről szólnak, amelyhez hasonlóknak mindenki aktív résztvevője lehetne saját csoportjában, ha lenne saját, stabil csoportja. Nincsen, ezért elfogadja a felkínált pszeudocsoportot, és élvezi a virtuális történeteket; elfogadja, csoporttagnak tekinti a szereplőket, csoportot képzel maga köré. Ez a pszeudocsoport megkíméli a döntésektől, a személyes részvétel nyűgétől, amit nem aktiválnak a valódi csoportszocializáció motivációs mechanizmusai. Kényelmes pótlék százmillióknak.

Az eddigi példák a hátrányokról szóltak, ám természetesen előnyei is vannak az egytagú csoportoknak, egyszemélyes kultúráknak. A legnyilvánvalóbb előny az individuális szabadság. Aki nem lesz magányos, frusztrált, elidegenedett, aki képes különböző pszichotechnikákkal megőrizni érzelmi stabilitását, az a korábbi állapotokhoz képest elképesztő mértékű szabadságot kap. Nem függ csoportoktól, ideáktól és ideológiáktól, nem kell hűségesnek és önfeláldozónak lennie olyan emberek között, akikhez valójában nem kötődik. Ha csoportra van igénye, megkeresheti azokat, akikkel, ha nem is olyan módon, mint a régiek, de kialakíthat valamiféle nézetközösséget. A természetes csoportszerveződés során, amikor valakinek bele kell születnie a csoportjába, a csoport egyben börtön is, amelyből nem lehet szabadulni. Ha valaki hülyék közé születik, élete végéig azok között lesz. A kevés szerencsésnek adatik meg az átlagosnál magasabb színvonalú társaság. A modern társadalmakban a csoport választható és aktívan formálható. Ezt az előnyt csupán az árnyékolja be, hogy a csoport tagjai többé nem a csoporthoz kötött egyének, hanem egytagú csoportok, és nem biztos, hogy az egytagú csoportokból formált szupercsoport stabil lesz, hiszen éppen a stabilitást biztosító szocializációs folyamatok hiányoznak. De mégis, időlegesen kialakulhatnak értékes, tevékeny, nagy teljesítményű csoportok – csak épp nem a hűség által, hanem a kölcsönös érdekek kompromisszumaival.

Bizonyos értelemben személyes előnnyé formálható a kultúra konstrukciójának individualizációja. Ez alatt azt a folyamatot értem, hogy a társadalom által kínált kulturális zagyvalékból csupán egyéni, lokális szelekció révén lehetséges egy belülről értelmesnek tűnő, összehangolt, harmonikus kultúrát kialakítani. Az egytagú csoport létrehozhat egy különleges, csak általa képviselt kultúrát, amelynek belső szépségeit, harmóniáját, értelmezhető komponenseit kizárólag ő maga formálhatja, a hagyományok korlátozó hatása nélkül. A kiegyensúlyozott, alkotó személyiség egyben egy új, önálló magaskultúra is. Nagy kérdés persze, hogy szerencsés szocializációs véletlenek szükségesek-e az ilyen kultúra megteremtéséhez, vagy ki vagyunk szolgáltatva a gének, a megfelelő viselkedési adottságok biológiai lehetőségeinek, és a személyes kultúrateremtés képessége csupán kevesek privilégiuma.

Jelentkezik egy előny a társadalom szintjén is. Említettem, hogy a csoportkultúrák igyekeznek az egyéni versengést minimálisra szorítani, és a kulturális evolúció korai szakaszában a csoportok közötti verseny alapvető folyamat. Amikor a csoportméret leszűkült egyetlen tagra, a csoporton belüli verseny végleg kizáródott az evolúciós folyamatból, de a csoportok közötti versengés megmaradt, sőt elképzelhetetlen mértékben felfokozódott, mert ugrásszerűen megnőtt a csoportok száma. Az csak egy rendszerelméleti érdekesség, hogy a mostani csoportok versengése egyben individuális verseny is. Ennek következménye, hogy a legkülönfélébb liberális ideológiák mindig az egyént, az individuumot állítják a társadalmat leíró elméletek középpontjába. A liberális értékrend valójában az egyszemélyes csoportok érdekeit szolgálja.

Ismert az is, hogy az invenciók száma a populációk méretének függvénye. Ennek, ugye, az az oka, hogy minden csoport kultúrája korlátozza az individuális versengést, és ezzel korlátozza az invenciók gyakori megjelenését is – ezt gyakorlatilag csak mint a csoportok közötti verseny eszközét tolerálja. Az egytagú csoportok kialakulásával ez a korlát megszűnt. Az emberiség bizonyos értelemben homogén, egytagú csoportok populációjaként értelmezhető, és mint ilyen, a csoportok közötti versengés az invenciók gyakoriságának, az emberi kreativitásnak a sohasem látott felfokozódásában nyilvánul meg. Az utolsó ötven év technikai haladása ezt egyértelműen alátámasztja. Az invenciók számának elképesztő növekedése gyakorlatilag zérusra szűkítette a jósolható jövő időhorizontját. A berlini fal leomlása előtt egy héttel senki sem volt képes megjósolni a bekövetkező eseményeket. A személyi számítógép piacra dobása idején senki sem volt képes megjósolni a világháló megjelenését, pedig igencsak rövid idő alatt felbukkant. A humángenom-projekt sikere, a génmanipuláció lehetősége, a nanotechnológiák bevezetése jósolhatatlan jövőt sejtet.

A jövő konkrét történéseit ugyan képtelenek vagyunk megjósolni, de tisztán tudományos szempontból vizsgálva bizonyos lehetőségek, szélsőértékek predikciója lehetséges. Minden jövőbeli társadalmi történésnek az alapja az ember fajspecifikus rendszerszervező képessége. Ez az adottság mindenképpen döntő alakítója lesz a jövő társadalmának. A rendszerszervező képesség a maga természetesnek tekinthető közegében a csoporttársadalmat hozta létre, és ahhoz optimalizálódott. Nem állítható, hogy ez az egyetlen optimális társadalmi formáció, hogy ugyanennek a képességnek az aktív megnyilvánulása nem eredményezhet más, eddig elképzelhetetlennek tűnő, mégis stabil társadalmi formációkat.

Az egyik ilyen lehetőség egy többé-kevésbé homogén globális társadalom kialakulása történelmileg rövid idő, ötven-száz év alatt. Ennek a társadalomnak a komponensei ugyanazok, mint a csoporttársadalomé, azzal a különbséggel, hogy az emberi individuumok helyébe az egyszemélyes csoportindividuumok lépnek. Ugyanúgy kialakul a közös kultúra a maga korlátainak rendszerével, erre utal máris az emberi jogoknak, a környezetvédelemnek mint első globális értékeknek a feltűnése. Nagy kérdés, hogyan lehet egy globális kultúrában a szocializáció folyamatát egységessé tenni. Elérhető-e, hogy a globális értékeket univerzálisan, de lokális, személyes szinten is elfogadják? Az internet, a globális média kialakulása talán azt jelzi, hogy ez lehetséges. Nagy dilemma, hogy ha ez a változat következik be, akkor hogyan lehet elkerülni a globális konformitás fenyegető veszélyeit.

Egy másik szcenárió lehet az, a biológiában jól ismert rendszertechnikai jelenség, hogy a magasabb szerveződési szintek megjelenése megváltoztatja ugyan az alsóbb szintek komponenseit a legfelső szint struktúráinak érdekében, de azok mégis megmaradnak az alsóbb szintek korábbi kapcsolatrendszereiben. Vagyis elképzelhető egy olyan fejlődési variáns is, amely a korábban megszokott társadalmi formációk – például a kulturálisan definiált nemzetek, nyelvi közösségek, vallások, esetleg multinacionális vállalati struktúrák vagy valamilyen új típusú közösségek – alakjában olyan közbeeső szintet hoz létre, amelyen belül a kötődés, a kultúrakialakítás természetes formái nagyobb szerepet kapnak, és csak ezeken keresztül, ezekből jön létre a globális társadalom.

Akármelyik változat mentén alakulnak is majd a globalizációs folyamatok, a jövő legfőbb jellemzője a folyamatos társkeresés, az értékek kialakítása és megőrzése, az élhető életre alkalmas csoportok újraalakítása lesz.

Édeni struktúrák és a társadalom

Nem tudom, gondolkodott-e már azon a kedves olvasó, vajon lehet-e puszta kézzel egy finom művű karórát készíteni. A többség valószínűleg azt felelné, hogy nem, az órakészítés bonyolult művelet, csak gépek segítségével végezető el. Ez így is van, de lehet-e gépeket készíteni puszta kézzel? Vigyázzon, aki megint gyorsan rávágná a nemet, hiszen ezzel azt is tagadná, hogy az órakészítés a maga egész folyamatában emberi tevékenység. Vizsgálhatnánk a problémát kísérletileg is – mondjuk, úgy, hogy egy ásványi anyagokban bővelkedő, lakatlan szigetre kihelyeznénk száz, pucér embertársunkat azzal a feladattal, hogy nyugodtan találjanak fel mindent, ami szükséges az órakészítéshez (egyszerűbb, majd bonyolultabb gépeket, vegyi folyamatokat a fémek előállítására), és szóljanak, ha készen vannak. Bizonyos, hogy nagyon sokáig kellene várnunk, valószínűleg sok generáción keresztül.

Hogyan segíthetnénk őket? Ha ragaszkodunk a kiindulási feltételekhez, tehát semmiféle eszközzel nem szolgálunk, akkor a legnagyobb segítség az órakészítés története lenne. Persze nem az a leegyszerűsített technikai történet, amely a napórától a kakukkos órán keresztül elvezetett a modern, mechanikus karórákig, hanem az a jóval összetettebb eseménysorozat, amelynek során tüzet gyújtottunk, ásványokat kevertünk össze, egyszer csak fémek keletkeztek, ezeket egyre tisztább formában állítottuk elő, eközben és ezután egyszerű gépeket, eszközöket, kereket, tengelyt, csavart, laposfogót és esztergapadot csináltunk. Ezekkel már lehet mechanikus órákat is készíteni, és a továbbiakban csak mindent finomabban, hatékonyabban, pontosabban kell előállítani, és hipp-hopp, kész lesz az a bizonyos karóra, mindenki mehet haza.

Ha egy értelmes ősembernek mutattunk volna egy karórát, és megismertettük volna annak finom részleteivel, biztosra vehető, hogy nemmel válaszolt volna arra a kérdésre, hogy ez a tárgy emberi készítmény-e. Pedig a finom szerkezet története hordozza a szükséges bizonyítékot. A biológusok közül Darwin volt az a zseni, aki felismerte, hogy a tudomány csak akkor képes valamely nagyon bonyolult struktúrával, például egy élőlénnyel kapcsolatos fontosabb kérdésekre válaszolni, ha felderíti a struktúra keletkezésének történetét. Ezt tesszük mindig, amikor az evolúciós elméletet alkalmazzuk.

Azt hiszem, azokkal a struktúrákkal kapcsolatosan, amelyek eredete a múltban gyökerezik, egyértelműen bizonyítható a történet fontos szerepe. De hogyan állunk a jövővel, a jövőbeni struktúrákkal? Képesek vagyunk-e jövőben végződő lehetséges történeteket előre kitalálni?

Vegyünk először ehhez is egy ismert példát! A középkor embere sokszor foglalkozott a távolbalátás gondolatával. Mondákban, mesékben tündérek, boszorkányok, varázslók gyakran rendelkeznek ezzel a csodálatos képességgel. Ha akkoriban valaki megkérdezett volna egy tudós embert, hogy elképzelhető lesz-e egyszer egy távolbalátó gépet összeállítani, akkor, ha komoly tudós volt az illető, bizonyosan azt válaszolta volna, hogy ne keverjük a tudományt és a meséket – ugyan miképp lehetne ilyen, csak a csodák világában előforduló szerkezetet előállítani? Nos, alig telt el néhány generáció, és ma a legtöbb ember otthonában megtalálható egy nagyobb, ablakos doboz, amelynek segítségével be lehet látni, mondjuk, egy távoli szobába, amelyet stúdiónak is neveznek, ahol néhány embertársunk hülyéskedik, és ezt sokszor élvezettel nézzük, akár órákon keresztül is. Ez nem teljesen az, amit a boszorkányok és varázslók csinálnak, de a lényeget illetően nem tagadhatjuk az azonosságot. És az előbbiek alapján bizonyos, hogy a távolbalátó gépnek van valós története. Hiszen itt van a birtokunkban.

Sok tudományos-fantasztikus történetben használják a teleportációs gépet. Ebbe az ember belép, majd néhány másodperces halványodás után frissen, vidáman kilép belőle, sok ezer kilométerrel arrébb. Nagyon praktikus, gondoljunk csak a repülőterek egyre nagyobb zsúfoltságára.

Vezet-e valós történet a teleportáló géphez?

A fizikusok sokáig azt állították, hogy nem. Ilyen történet nem lehetséges a fizika eddigi ismeretei szerint. A minap azonban valamelyik tudósnak sikerült megvalósítani egyetlen atom állapotainak továbbítását, a kvantum-teleportációt, és a fizikusok most egy kicsit elbizonytalanodtak. Nagy marhaság, de nem biztos, hogy abszolút lehetetlen. Tessenek csak spekulálni!

Neumann János hagyatékában lapult egy majdnem kész kézirat, amely a konstrukcióra és önreprodukcióra képes sejtautomaták elméletét írta le. Ennek nyomán alakult ki később egy érdekes játék, amit „életjátéknak” neveztek el. Ez egészen röviden arról szól, hogy veszünk egy nagy, kockás papírt, és azon a „sejtekből”, vagyis a kockákból kialakítunk egy struktúraépítő világot. Ez nagyon egyszerű. Egy-egy sejt, azaz egy-egy négyzet lehet élő, aktív vagy holt, inaktív állapotban. Az aktív és inaktív négyzetekből bonyolult síkbéli mintázatokat, „sejtszerkezeteket” lehet készíteni. Szükséges még egy átalakulási szabály, amelyet sejtgenerációnként alkalmazunk. Ez a sejtek szaporodását szabályozza. A sejtautomaták nem egyszerű osztódással, hanem aktiválással szaporodnak. A lapra rajzolt síkbéli szerkezet sejtjeinek szaporodása attól függ, hogy a környezetükben hol vannak élő vagy holt sejtek, így a jelenbéli állapotból néhány nagyon egyszerű átalakulási szabály segítségével meghatározható a rákövetkező állapot. Például alkotható egy olyan szabály, hogy mindazon aktív sejtek, amelyek csúcsaikkal szintén aktív sejtekkel érintkeznek, azok a következő generációban inaktívak lesznek, vagy amelyek legalább egy aktív sejttel határosak, azok aktívak maradnak. Ha ügyesen választjuk meg a szabályokat, akkor a kockás papírra helyezett síkbéli szerkezetünk „élni” kezd, és minden „generációban” a sejtek aktiválódása vagy inaktiválódása miatt változtatja majd a mintázatát. Elmozdulhat, megnőhet, kettéválhat, eltűnhet. Matematikusok vizsgálatai szerint a legtöbb ilyen sejtszerkezet előbb-utóbb eltűnik, vagy ha megmarad, nagy ciklikus átalakulásokon megy keresztül, önmagát ismétli időnként.

Nagyon érdekes viszont, hogy vannak olyan síkbeli sejtautomata-szerkezetek, amelyekre az jellemző, hogy nincsen semmiféle megelőző formájuk. Vagyis ilyen szerkezeteket csak úgy lehet előállítani, ha mi magunk, mintegy kívülről, beírjuk őket a lapra. Ha már megvannak, akkor működnek. Elnevezték ezeket édeni struktúráknak. Az édeni struktúrák jellegzetessége, hogy adott rendszerben nincsen történetük. Nem lehet őket meglévő szerkezetekből semmilyen módon előállítani.

Ha most ezt a matematikai világot és saját, reális világunkat összevetjük, akkor egy nagyon izgalmas párhuzamot fedezhetünk fel. Az evolúciós tudomány, valamint a technikai tudományok, ugyebár, történetekkel foglalkoznak. Az előbbi múltbéli történeteket kíván felderíteni, az utóbbi megkísérel lehetséges jövőbelieket kitalálni. Mindkettőnek közös problémája, hogy válogatnia kell az elképzelhető és a megvalósítható történetek között. Csak az a jövőbéli találmány megvalósítható, amely nem édeni struktúra, amelyhez vezet egy valóságos történet. Az a jó tudomány, az a jó ipar, amely képes a sok lehetőség közül kiválasztani egy olyan akciósorozatot, amely egy jövőbeli elképzelést lépésről lépésre értelmesen össze tud kötni a jelen lehetőségeivel.

Érvényes ez a társadalomtudományokra is. Hiszen a társadalmakat, a kultúrákat is felfoghatjuk evolúciós rendszereknek. Politikusok, utópiaírók kitalálhatnak csodálatos társadalmi rendszereket, amelyekben például folyik a tej és a méz, mindenki egyenlő, és egyformán vesz a javakból, közös asztala van a bőségnek. Az ilyen elképzelések mindig nagyon érdekesek. A lényeges kérdés azonban, hogy az így elképzelt társadalmi berendezkedés valós vagy édeni struktúra-e. Vagyis vezet-e megvalósítható történet hozzá a jelen konkrét állapotából? Ha nem, akkor bármilyen ígéretes is, csupán a mesék birodalmába tartozik. Az értelmes polgár tehát nem arra kíváncsi, hogy sok év múlva vajon milyen fantasztikusan jó körülmények között lehet majd élni, hanem arra, hogy pontosan milyenek is lesznek az átalakulási szabályok. Mi lesz az első lépésben, mi a másodikban, milyen is lesz az a valós történet, amely majd elvezet a paradicsomba. Az édeni struktúrákat pedig hagyjuk meg a meséknek.

Sok mindentől megkímélhetnénk magunkat, ha a politikusokat hallgatva mindig erre gondolnánk.