KIRA JARMIS

ZÁRKA

Hihetetlen események
a hármas számú női cellában

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Невероятные происшествия в женской камере № 3

© Kira Yarmysh, 2020

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.
International Rights Management: Susanna Lea Associates

A borító alapjául szolgáló fotó: Aiony Haust, Unsplash

Fordította Bíró Júlia

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-163-4

ELSŐ NAP

Ha Ányát megkérdeznék, melyik nap a legnehezebb a börtönben, azt mondaná: az első. Legfőbb nehézsége abban állt, hogy végtelen volt, és valahogy szaggatott – az idő hol elnyúlt, mint a rétestészta, hol meg repült, mint a nyílvessző.

Minden azzal a kényelmetlen, viaszosvászon huzatú matraccal kezdődött a moszkvai rendőrőrs zárkájában. Ányát előző nap vették őrizetbe, de az OMON{1} előli meneküléssel, a rabszállítóval meg a rendőrségi nyilvántartásba vétellel az a nap olyan sűrű lett, hogy szinte észre sem vette, már véget is ért. A felismerés, hogy börtönbe került, csak a zárkában tudatosult benne.

Az egész éjszakát azzal töltötte, hogy forgolódott a ragadós matracon, és a pólóját igazgatta, hogy a csupasz testével ne érjen hozzá a viaszosvászonhoz. A matrac a földön volt, nem volt se párna, se takaró, kényelmesen elhelyezkednie nem sikerült: hol a karja kezdett zsibbadni a feje alatt, hol a csípője merevedett el. Hogy végül is néha sikerült elaludnia, Ánya a folyamatos hirtelen felriadásokból tudta. Hogy mennyi az idő, nem tudta: a cellának nem volt ablaka (csak egy éjjel-nappal halványan világító villanykörte az ajtó fölött), a telefonját elvették.

Az ébrenlétek alatt, miután más szórakozása nemigen akadt, Ánya újra meg újra a szemközti falat nézegette: a hámló festéket, ami tojáshéjra emlékeztetett, a gyanús foltokat, amelyek eredetébe inkább nem gondolt bele, a firkákat – „Ljoha”, „Birjuljevó” és „Allahu akbar”. A következő menetrendszerű éles felrezzenéskor Ánya rájött, ezúttal nem képzelődik. A padló érezhetően remegett – elindultak a szerelvények a metróban. Ebből jött rá, hogy reggel van.

Ezután a őrs éledezni kezdett, Ánya a résnyire nyitott ajtó mögül is hallotta. Éjszakára a kedves idős zsernyák nem zárta be teljesen a cellaajtót, tenyérnyi rést hagyott. Szélesebbre nyitni amúgy sem lehetett – azt megakadályozta az ajtó külső oldalán lévő lánc. Ánya csak feküdt, hallgatta, ahogy a rendőrök szitkozódnak a portán, hallgatta a telefon csörgését, a bejárati ajtó zárjának kattogását, a víz csobogását a vécében. Végül érte jöttek, és elkísérték abba a bizonyos vécébe – a rendőr beengedte Ányát, ő maga meg odakint maradt, támasztotta az ajtót.

Ánya zavartan toporogva nézett körül. A Trainspotting című film egyik jelenete jutott eszébe, amelyikben a főhős kénytelen bemenni „Skócia leggusztustalanabb vécéjébe”. Nyilván még nem járt a Tverszki kerület rendőrőrsén. A foghíjas kőpadlót nyálkás koszréteg borította, az öblítőtartályról rozsdás lánc lógott, és Ánya úgy döntött, inkább nem megy a vécé közelébe, ami csak egy padlóba vájt lyuk volt. Miután a látszat kedvéért egy darabig folyatta a vizet, anélkül, hogy a mosdókagyló peremén árválkodó koszos szappanhoz nyúlt volna, kiment. A rendőr visszakísérte a cellájába.

Az idő reménytelenül lassan vánszorgott. Az ajtót ezúttal rendesen bezárták, egy árva hang sem hallatszott be odakintről. Ánya szeme a sötétben alig kivehető falakon kalandozott, de ez nemigen volt szórakozásnak nevezhető. A gondolatok a kialvatlanságtól súlyosan és lomhán kavarogtak a fejében. Nem tudta, meddig ült így. Úgy tűnt neki, hogy még a szíve is lassabban kezdett verni, és ő maga is meditációba vagy tán anabiózisba süppedt. Amikor kinyílt az ajtó, és egy rendőr lépett be a cellába, Ánya meglepetten rezzent össze, és nem fogta fel rögtön, mi történik.

Bekísérték az ügyeleti helyiségbe, és leültették egy padra, egy szomorú cigány nő, egy részeg fickó és egy monoklis férfi mellé. Az idősebb zsernyák, aki tegnap kedvesen nyitva hagyta az ajtaját, az egyik szekrényből elővette a zacskót, amelyikben Ánya személyes holmija volt. „Készülődjön, mindjárt indul a bíróságra” – szólt oda. Ánya bekapcsolta a telefonját, gyorsan átnézte az üzeneteit, felcsatolta az övét, és nekilátott befűzni az edzőcipőjét. A cipőfűzőjét is elvették, mielőtt éjszakára a cellába dugták.

– Ne nagyon törje magát – tanácsolta az őt figyelő zsaru. – Először még a bíróságra megy.

– Miért, a bíróságra nem szabad befűzött cipővel menni? – csodálkozott el Ánya.

– De szabad, csak utána a fogvatartási központban újra ki kell majd fűznie a cipőjét – felelte jószándékúan a rendőr. Ányát meghatotta a közvetlensége.

A bíróságon meglepően gyorsan eltelt az idő, bár Ánya azt kívánta, bárcsak fordítva lett volna: itt a tér végre világos, levegős és tágas volt, a barátai kávét és cézársalátát hoztak neki, és a telefonját sem vették el.

A bíró szigorú, ősz hajú férfinak bizonyult, aki pontosságával elszomorította Ányát: az ülés késedelem nélkül kezdődött, és a szünetek pontosan annyi ideig tartottak, amennyit előre bejelentett. Ez azonban némi reményt is adott. Úgy tűnt, ha valaki olyan rendíthetetlennek és megközelíthetetlennek látszik, akár egy kőszikla, akkor az ítéleteit is pártatlanul és igazságosan kell meghoznia.

Ányának az volt a bűne, hogy a tüntetésen egy rohamrendőr karjaiba futott – kirángatták a tömegből, és betuszkolták egy rendőrségi rabszállítóba. A furgonban vidám hangulat volt, és meleg. Rajta kívül még sokan szorongtak odabent, beszélgettek, viccelődtek és nevetgéltek – akár valami házibuliban. Ez volt az első alkalom, hogy Ánya rendőrautóban ült, és az egészet kalandként élte meg. Amikor megérkezett a rendőrőrsre, nem volt kétsége afelől, hogy gyorsan elengedik őket. A többiekkel együtt egy iskolai osztályteremre emlékeztető helyiségbe kísérték, ahol karosszékek sorakoztak. A terem egyik végében tanárikatedra-szerű nagy asztal állt, fölötte a falon Putyin (jobbra) és Medvegyev (balra) portréja, középen az orosz zászló volt kifüggesztve. Az Ányával együtt behozott embereket egyenként odahívták az asztalhoz, és miután aláírattak velük néhány papírt, elengedték őket. Az ablak mögött lassan besötétedett, de Ánya csak nem akart sorra kerülni. Végül már csak ő maradt – odakint a sötétség áthatolhatatlanná sűrűsödött, a neonlámpa a plafonon gonoszul zümmögött. Egy rendőr jött be a terembe, és közölte, hogy Ányának az éjszakát a KAZ-ban kell töltenie, amiről kiderült, hogy azt jelenti: „közrendvédelmi eljárásban őrizetbe vettek fogdája”. Ánya nem értette, miért csak egyedül őt tartják itt, és vitatkozni kezdett. A rendőr azt mondta, hogy a többiekkel ellentétben őt súlyosabb vétséggel vádolják, és a tárgyalásig itt kell maradnia.

A KAZ padlóján fekve nehéz volt elképzelni, hogy minden gyorsan és jól fog végződni; de itt, a bíróságon, ahol minden annyira tisztának és rendezettnek tűnt, és még a vécéajtón is volt retesz, Ánya hite a boldog végkifejletben megerősödött. Amikor a bíró felajánlotta neki a felszólalás lehetőségét, még egy kicsit kínosnak is érezte beolvasni neki. Arra gondolt: mi van, ha a férfi szabadon akarja engedni, ő meg véletlenül megbánt egy jó embert. Miután meghallgatta, a bíró fél órára visszavonult a tanácsterembe, pontosan harminc perc múlva kijött, majd a legrezzenéstelenebbnél is rezzenéstelenebb és a legpártatlanabbnál is pártatlanabb arccal elrendelte Ánya letartóztatását.

Utána következett az út a fogvatartási központba. A két zsaru, akik Ányát szállították, iszonyatosan szeretett volna minél hamarabb hazaérni, ezért úgy döntöttek, a moszkvai dugókat elkerülendő, hogy szirénával mennek. A szirénavijjogással kísért utcai száguldás alatt Ánya úgy érezte magát, mint valami alvilági boss. A napnak ez a része szintén kiábrándítóan rövidnek bizonyult: Ánya nézte az ablak mögött elsuhanó épületeket, és arra gondolt, hogy még a legjelentéktelenebb ötemeletes bérháznak is hihetetlen bájt kölcsönöz, ha valakinek utoljára mutatják meg.

A fogdánál kiderült, hogy Ánya kísérőinek igyekezete hiábavaló volt: a kapu előtt tömött sorban álltak a letartóztatottakat szállító rendőrségi kocsik. Újból hosszas várakozás kezdődött. Eleinte a zsaruk felváltva szálltak ki a kocsiból dohányozni. Utána együtt. Végül Ánya is kiszállt, kinyújtóztatni a lábát. A beszélgetés, magától értetődően, hamar a politikára terelődött – az idősebbik zsaru arról tartott Ányának erkölcsi prédikációt, hogy ő meg a barátai, akik ezeket a nem engedélyezett gyűléseket szervezik, mennyire akadályozzák a rendőrség munkáját. Miután kioktatta Ányát, a zsaru áttért az igazságszolgáltatás rendszerére, és jól megkritizálta, amiért Ánya kénytelen ülni az idióta tüntetéseiért, ő meg kénytelen ide-oda fuvarozni őt. Ezek után a zsaru a kormányt kezdte ostorozni, amiért lop: a rendőrök fizetését csökkentik, míg a tüntetések feloszlatásának munkáját bezzeg nem. Ánya próbált félénken rámutatni, hogy a lopás és a tüntetések között közvetlen kapcsolat van, de a kísérőjének nem volt szüksége beszélgetőpartnerre. A körülötte regnáló káoszt kíméletlenül szidalmazva a rendőr végül eljutott a fogvatartási központ parancsnokáig, aki sorban állásra kényszeríti őket a hőségben, és akit a legalattomosabb és leghatalmasabb ellenségnek titulált. A zsaru, a társa hallgatólagos egyetértése mellett, az égvilágon mindennek elmondta az illetőt, mígnem végre beengedték őket.

Ánya annyira kimerült a várakozással teli naptól, szinte már vágyott rá, hogy végre bekerüljön abba a cellába. De hát ugye nem minden papsajt. A kísérői átadták Ányát a helyi zsaruknak, és leléptek, őt pedig „hivatali eljárás alá vonták”.

A nyilvántartásba vétel procedúrája összetett és bámulatosan kaotikus volt. Kezdetnek a zsaruk átkutatták a táskát, amit a barátai hoztak be Ányának. Ő maga sem tudta, mi van benne, így aztán a fogda munkatársaival együtt érdeklődéssel fürkészte az előkerülő holmikat. A dolog valamennyire még kellemes is volt: mintha a Mikulás zsákjából szedegette volna ki az ajándékokat. A gumipapucs vagy, mondjuk, a csomag szeletelt szalámi nem volt valami nagy szám, de Ánya, ez után a fárasztó nap után, kevéske örömmel is beérte.

Az összes holmit felbontották, felvágták és megrázogatták, körülbelül egyharmadát egyáltalán nem volt szabad magával vinnie, egy részük esetében pedig azt tanácsolták, inkább hagyja egy ideig a tárolóban, ne cipeljen magával egyszerre mindent. Magát a táskát is a tárolóhelyiségben kellett hagynia, merthogy az a pántja miatt „veszélyforrásnak” minősült. Ánya először nem is értette, pontosan miféle veszélyről van szó, és naivan rákérdezett. A cipóképű rendőr, akit Ánya a főzsarunak gondolt, összeszűkült szemmel rásandított, és azt mondta:

– Az őrizetes felakaszthatja magát. – Ánya összerezzent, és úgy döntött, mostantól befogja a száját.

A vállszíjas táskán kívül nem engedélyezhetőnek minősítették a ceruzahegyezőt (penge!), a zacskó szotyolát (szemét!), a hajbalzsamot (nem áttetsző csomagolás!), a párnát és a takarót (szintén nem átlátszók!) és még sok minden mást, ám a miértek felől Ánya csak találgatásba bocsátkozhatott. De amikor közölték vele, hogy dobja ki a narancsokat, nem bírta tovább, és bár félénken, de megkérdezte.

– A naranccsal mi a baj?

– Alkoholt lehet spriccelni bele.

– Hogy mit? – kérdezte elképedve Ánya.

– Egyesek injekciós tűvel szeszt fecskendeznek bele – magyarázta el fásultan a cipóképű. – Puha állagú gyümölcsöt és zöldséget nem szabad bevinni. Csak almát, sárgarépát és hagymát. Meg retket.

Miután a megtizedelt holmikat berakosgatta egy zacskóba, Ányát elvitték orvosi vizsgálatra. Erre egy kis fülkében került sor, amelyik a szolgálati helyiségből nyílt. Idegenek nem voltak jelen, de a mennyezet sarkában lévő kamera kukucskáló szeme kétségessé tette az intim szféra védelmének betartását. Az orvos fiatalos, szemüveges, kissé molett nő volt, aki még szimpatikusnak is tűnhetett volna, ha az arcáról nem süt valami kimondhatatlanul mély megvetés. Megsemmisítő pillantással mérte végig Ányát, nyilván a javíthatatlan gonosztevőt látta benne, és utasította, hogy vetkőzzön.

– Hogyhogy, teljesen? – kérdezte meg Ánya, a kamera felé pislantva.

– Vedd le a blúzodat és a farmerodat. Fordulj meg. Téged megvertek az őrsön?

– Micsoda?!

– Szóval nem vertek meg… Akkor mik ezek a kék foltok, végig a gerinced mentén?

Ánya elfordította a fejét, megpróbált hátranézni a válla fölött, de persze semmit sem látott.

– Miféle foltok? – csattant fel idegesen. – Hát, végül is lehet, hogy a matrac nyomta meg…

– Na, akkor alaposan megnyomta. Rendben, és ez a véraláfutás a lábadon?

– Azt tudom, nemrég elestem a bringával.

– Nocsak, elestünk a bringával… Panaszod van?

– Nincs! – vágta rá gyorsan Ánya.

Az orvos abban a pillanatban összecsapta a naplóját, és távozott, valahogy még a hátával is sikerült tökéletes megvetést érzékeltetnie.

Ezt követően a daktiloszkópiára került sor. Ezt „ujjlenyomatvételnek” hívták. Ánya elé letettek egy A4-es papírlapot, négyzetek voltak rajta. A kis négyzetekbe az ujjbegyeinek a lenyomata került, a két nagyba a két tenyerének a lenyomata. A rendőrnő, egy középkorú szőke hölgyemény, bekente Ánya kezét egy kis hengerrel, amit előzőleg csillogó fekete festékbe mártott.

– A festék nagyon jó, hamar lemosódik – biztosította a nő, elkapva Ánya aggodalmas pillantását. Nem volt egészen világos, hogy dicsekszik, vagy meg akarja nyugtatni.

Amikor végre mindennel végeztek, és Ánya felkészült a cellába vonulásra, a cipóképű főzsaru előhozott az irattárból egy újabb jegyzőkönyvet. Ánya gondolatban felnyögött. A zsaru nehézkesen lezuttyant a székre, felütötte a naplót, figyelmesen Ányára nézett, majd megkérdezte:

– Az értéktárgyakat leltárba vesszük?

– Vegyük – értett egyet Ánya –, de mik azok?

– Azt majd megmondja maga. Általában a telefon. Van magánál telefon?

Ánya bólintott.

– Na, adja ide. A személyije hol van? Aha, itt van. A társadalombiztosítási kártyája is itt van, az is értékes dolog, felírjuk.

– Hívjak tanúkat? – kérdezte meg a szőke rendőrnő.

A főzsaru bólintott, és elkezdett kitölteni valamit a füzetben a szorgalmas diák cirkalmas kézírásával.

A nő kiment a szolgálati helyiségből – útját nyitódó ajtók fémes csörrenése kísérte. Ánya három zörejt számolt meg, mielőtt meghallotta, hogy a rendőrnő valakihez beszél: „Gyertek, lányok, tanúk lesztek, az előbb hoztak be egy kislányt, hozzátok megy.” Ánya nem tudta kivenni, mit feleltek neki, de egy idő múlva a folyosóról vietnámi papucsok cuppogása hallatszott – néhány ember közeledett a szolgálati helyiséghez. Ánya felkészült lélekben.

Hogy milyennek képzelte el jövőbeli cellatársait? A fejében amerikai sorozatok és orosz hírműsorok képsorai keveredtek, ezért az elképzelt nőalak valahol a szépséges, narancssárga kezeslábast viselő kisportolt szőke és a rémséges, elcsigázott, fejkendős nyanya között volt. Ánya érezte, ahogy a papucscsattogás közeledtével egyre nő benne a feszültség, és amikor az ajtóban feltűnt az első sziluett, majdnem elájult a felfokozott izgatottságtól.

A szőke után két nő lépett be a szolgálati helyiségbe. Ánya rájuk meredt, és úgy érezte, hogy a belsejében eltörik valami, és lezuhan, mint a kő, tátongó űrt hagyva maga után.

Ezek szerint kisportolt szőkéket csak Amerikában dugnak rács mögé.

Az első őrizetes úgy nézett ki, mintha az előbb szabadították volna ki egy kazamatából. Ányának feltűnt a nő beteges soványsága, csontos válla, amelyet szederjes pattanások borítottak, a szűk mellkason átütő bordák. A nő spagettipántos felsőt viselt, és a tetőtől talpig egyenruhába bújtatott rendőrök mellett szinte meztelennek látszott, ami különösen hátborzongató volt. Inkább hasonlított egy csontvázra a biológiaóráról, mint élő emberre. Az arca elgyötört volt, sárgás színű, a frufruja zsíros tincsekben tapadt a homlokára. Ez alól a frufru alól meredt sátánian gonosz tekintettel Ányára és a zsarukra.

A nyomában belépő női rab jobban nézett ki (ami egyébként nem volt nehéz), de ő se volt valami bizalomgerjesztő. A legfurább az arckifejezése volt – álmatag és olyan elveszett, mintha nem egészen értené, hol is van éppen. A másik furcsaság az öltözéke volt: félmeztelen társával ellentétben ő túlöltözöttnek tűnt, ráadásul minden ruhadarabja farmeranyagból volt – a nadrágja, az állig begombolt inge, a dzsekije.

– Na, m-most meg m-it akarnak? – kérdezte az első, dühös tekintettel pásztázva a zsarukat. Ánya arra gondolt, hogy a dadogás csak még vészjóslóbbá teszi a kinézetét.

– Tanúk lesznek – felelte a cipóképű, fel sem nézve a füzetből. – Fekete telefon, Apple márkájú, melyik sorozatú a magáé?

– Hetes – mondta Ánya, továbbra is a nőket lesve a szeme sarkából.

– Hetes sorozat, a tokján almával, a töltője… ehhez tartozik, ugye?… fehér, sérült… ezt hogy írjam? … hát mondjuk, az alján. Nyugdíjbiztosítást igazoló dokumentum, sorozatszáma 133–8096156…

A zsaru beírta az utolsó számot, aztán odalökte a jegyzőkönyvet a félmeztelen elé.

– Ellenőrizze – mordult rá.

A félmeztelen kelletlenül az asztal fölé hajolt, és átfutotta a sorokat. Ánya borzongva nézte a lapockáit, úgy tűnt, mindjárt kilyukasztják a bőrét. A farmercuccos ez idő alatt végig a falnak dőlve állt, réveteg arckifejezéssel, láthatóan teljes érdektelenséget tanúsítva a történtek iránt.

– Hát úgy t-t-tűnik, rendben van.

– Írja alá. Keresztnév, vezetéknév, aláírás.

A félmeztelen aláírt. A farmercuccos először nem mozdult a helyéről, mintha nem hallotta volna, de amikor a társa oldalba bökte a könyökével, összerezzent, és szintén odafirkantott valamit a füzetbe.

Az első őrizetes hirtelen hátrafordult, és valósággal átdöfte Ányát a szúrós tekintetével. Ányának elakadt a lélegzete, olyan váratlanul érte a dolog. A nő egy darabig szemérmetlen kíváncsisággal méregette, majd egyszerre csak széles mosoly terült szét az arcán, és azt mondta:

– T-te csak ne f-félj. Nálunk n-nagyon rendesek a lányok. Senki sem fog b-bántani.

Ányának kimeredt a szeme. Nem is tudta, mi lepte meg jobban – a nem várt jóindulat, vagy az, hogy a nőnek hiányzott az egyik metszőfoga.

– Köszönöm szépen, nem félek – motyogta el Ánya.

– Ne félj! – ismételte meg nyomban jó hangosan a farmerruhás, és valahová egy Ánya csípője melletti pontra szegezve a tekintetét, ő is elvigyorodott, gyerekes, boldog mosollyal.

Neki három foga hiányzott.

– Na menjünk a cellába, kislányok – mondta a rendőrnő.

Amikor meghallotta a hangját, a félmeztelen arcára azonnal halálos elégedetlenség ült ki, mindazonáltal hátrafordult, és némán elindult az ajtó felé. A farmerruhás nem mozdult a helyéről, továbbra is boldogan vigyorgott.

– Gyerünk, te hülye – sziszegte az első, és megrántotta a másik dzsekijének az ujját. Az megtántorodott, majdnem elveszítette az egyensúlyát, de engedelmesen követte az elsőt, csattogva a papucsával. A mosoly mindeközben egy pillanatra sem tűnt el az arcáról.

– Összesen hányan vannak a női cellában? – kérdezte meg rövid hallgatás után Ánya, az ajtót bámulva, amelyik mögött a nők eltűntek.

– Öten – mondta a cipóképű. Egyenként berakosgatta Ánya értéktárgyait egy csíkos vászonzsákba, amelyikre a 37-es szám volt rányomtatva, és csak azután nézett fel. Volt valami Ánya tekintetében, ami szánalomra késztette, mert hozzátette: – Nyugi, mind normálisak. Nem drogosok, nem bűnözők.

A jövőbeli lakótársakkal való találkozást követően Ánya cella utáni vágyakozása, mondhatni, jelentős mértékben megcsappant, de ekkor, balszerencséjére, be is fejeződött a nyilvántartásba vétele. A mellkasához szorítva az engedélyezett holmikkal teli zacskót, Ánya elindult a szolgálati helyiség kijárati ajtaja felé. Az utat egy egészen fiatal rendőrfiú mutatta, az arca ünnepélyes és komoly volt.

A különleges fogda bugyraiba vezető ajtó mögött feltárult még egy ajtó, mögötte pedig egy folyosó, zöldesre festett falakkal. Ablakok nem voltak, csak vakítófehér lámpák a plafonon. Ányának úgy tetszett, mintha egy elsüllyedt, a tenger fenekén pihenő hajó fedélzetén lépkedne. A folyosó mindkét oldalán vasajtók sorakoztak, mindegyiket reteszek és zárak tömkelege csipkézte. Az ajtók mellett furcsa szerkezetek voltak a falra erősítve – egyforma, méteres csövek, széles, nyitott kürtőkkel. Ánya menet közben belenézett az egyik ilyen csőbe, de nem látott semmit – csak sötétség volt odabent.

– Ez meg micsoda? – kérdezte a fiútól.

– Az nem tartozik magára – felelte az zordul.

Női cella csak egy volt, a hármas számú, és az pontosan a folyosó közepén helyezkedett el.

– Maradjon egy helyben – szólt oda neki a fiú, és nekiállt kikeresni a kulcsot a kulcscsomóból.

A kulcsok olyan óriásiak voltak, hogy bazári utánzatnak látszottak. Hihetetlennek tűnt, hogy valódi zárakat nyitnak ki velük, és nem iskolai színielőadások kellékeiként használják őket.

Miután kiválasztotta a kulcsot, a fiú először a cella kémlelőnyílásán nézett be, majd vetett egy szigorú pillantás Ányára, végül kinyitotta a megcsikorduló ajtót.

Ánya felvette leghatározottabb testtartását, kihúzta magát, mély levegőt vett… és rögtön fel is köhögött. A cellából gomolyogva dőlt a cigarettafüst. Csípte a szemét. Hatásvadász belépője visszavonhatatlanul el lett rontva, de már nem volt mit tenni. Pislogva, köhögve és a zacskót szorongatva, Ánya tett egy lépést előre, vaktában, bele a félhomályba. Az ajtó azon nyomban becsapódott mögötte, aztán csend lett.

Beletelt néhány másodpercbe, amíg Ánya hozzászokott a füsthöz. Amikor végre sikerült szétnyitnia összeragadt szempilláit, gyorsan körülnézett – és akkor meglátta őket.

Néhány nő üldögélt a szoba mélyén, és mind Ányát nézték. Az ablakból áradó fény csak a vállukra és a homlokukra vetült széles sugarakban, amitől nem élő embereknek, hanem kőszobroknak látszottak. Hallgattak, mozdulatlanok voltak, és Ányának hirtelen úgy tűnt, tényleg nem is emberek, hanem az ágyakon szétültetett bálványok. A cella úszott a füstben, a bálványok körvonalai elmosódtak, mintha bepárásodott ablaküvegen keresztül nézte volna őket. Múltak a másodpercek, egyik a másik után, de a kőtotemek meg sem rezzentek. Ányát fagyos rémület fogta el.

– Na mesélj, hogy hívnak, mennyit kaptál – mondta a legközelebbi bálvány, és a gonosz bűvölet szertefoszlott.

A nők mintegy életre keltek. Az, amelyik feltette a kérdést, beleszívott a cigarettájába, amit, Ánya csak most vette észre, végig az ujjai között tartott. A cigarettából füstcsík kanyargott a mennyezet felé. Az összes fogoly egyszerre kezdett el mozgolódni, volt, aki köhintett, volt, aki testhelyzetet változtatott. Mindannyian normális, hétköznapi emberek voltak, és Ányát egy pillanatra elfogta a szégyen, amiért majdnem pánikba esett tőlük. A nők fesztelen kíváncsisággal méregették, és a szemükben megcsillanó érdeklődéstől Ánya egyszeriben felengedett.

– Ányának hívnak. Tíz nap elzárást kaptam.

– Óh, majdnem mindannyian annyit kaptunk! – mondta a cigarettázó leányzó. – Csak nem téged is jogsi nélküli vezetésért varrtak be?

– Nem, engem tüntetésért.

– A barátnőm egyszer volt tüntetésen! – kiáltott fel egy másik, és amikor Ánya feléje fordította a fejét, egy pillanatra megállt benne az ütő. A lány fekete bőrű volt. Ez igen váratlanul érte, annál is inkább, mert a sorozatok börtöneiről való képzelgése, legalábbis részben, mégiscsak beigazolódni látszott.

– Izé… ide leülhetek? – kérdezte meg, miután összeszedte magát, a szabad ágyra mutatva.

– Oda ülsz, ahová csak akarsz – vakkantotta oda a cigiző leányzó.

A cella tágas volt, és közel sem annyira sötét, amilyennek az első percekben tűnt – a falakat, például, hamvas őszibarack színűre festették, ami nem igazán vágott egybe Ánya hasonló helyekről alkotott elképzeléseivel. Ezenkívül valamilyen zenei rádió adása hallatszott – Ánya körbenézett, és rájött, hogy a hang az ajtó feletti, rácsos védőpanellel ellátott mélyedésből jön. A padló fából volt, a bútorzatot a sarokban álló, ferde fedelű éjjeliszekrénykén kívül, amelyik tele volt teás- és kekszesdobozokkal, négy keskeny emeletes ágy alkotta. A helyiség egyik sarkát „fürdőszobának” használták, erre utaltak a csempézett falak, a mosdókagyló meg a válaszfallal elkerített kis fülke – nyilvánvalóan a vécé. A fülke fala Ánya válláig ért, keskeny ajtaján egy füzetből kitépett lap díszelgett, amelyen ez állt: „Nyisd ki a vízcsapot!”

{1} OMON – az orosz Belügyminisztérium különleges rendeltetésű mobil rendőri egysége, 2016 óta az orosz hadseregtől független Orosz Nemzeti Gárda része. (A ford.)