ELENA HELL – ROBERT KRAUSE

SISI

Elátkozott eljegyzés

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Ellena Hell und Robert Krause:
Sisi – Das Dunke Versprechen
Rowohlt Taschenbuch, 2021

Copyright © 2021 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

© RTL Television 2021, vermarktet durch Ad Alliance GmbH.

Fordította Szabó Zsuzsa

© Szabó Zsuzsa, 2022

© Open Books, 2022

Borítótervezés Hafen Werbeagentur, Hamburg

Borítóillusztráció RTL/Benno Kraehahn

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Gergelyfi Sára

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-158-0

Bár a könyvben szereplő személyek, helyszínek és cselekmények egy része a valóságban is létezett, illetve megtörtént, a regény nagyrészt a képzelet szüleménye.

ELSŐ RÉSZ

RICHÁRD GRÓF

– Na és kire gondoltál közben?

Sisi mereven nézte a finom asztalneműt, amelyen a családi címerük díszelgett. Alig akarta elhinni, hogy a nővére ilyet kérdezett. 1853. augusztus 13-a volt, és a hercegi család épp az ebédnél ült. A kandallós terem a possenhofeni kastély földszintjén megtelt élettel, éhes kisfiúk és kislányok szaladtak csacsogva a gazdagon megterített asztalhoz, és csörömpöltek a tányérokkal, evőeszközökkel. Csak az édesanyjuk, Ludovika csevegett illendőn legidősebb fiával, Louis-val, miközben Miksa, a családfő Richard gróffal értekezett, aki lovakat tenyésztett. A szolgák hatalmas korsókban vizet és sört szolgáltak fel. Az ablakok mögött a kastélyhoz vezető kavicsos út fehéren világlott, a távolban pedig vitorlák lebegtek a Starnberger-tavon. A déli hőség ellenére a kastélyban a vastag falaknak köszönhetően kellemesen hűs volt.

A címeren sorakozó kék-fehér rombuszok hirtelen táncolni kezdtek Sisi szeme előtt, miközben vadul kereste a kibúvót nővére kérdése elől, bár tudta, hogy Nené nem fogja feladni, addig kérdezgeti, amíg kielégítő választ nem kap.

– Áruld már el, kire gondoltál! – súgta oda újra.

Sisi gyorsan a szájához emelte a poharat, azt remélve, hogy amíg iszik, időt nyer. Nené mindig megkapta, amit akart, és Sisi élvezte, hogy most végre kicsit megkínozhatja.

Sisivel ellentétben Nenének jó érzéke volt ahhoz, hogy egy egyszerű beszélgetést frappáns hozzászólásokkal fűszerezzen, hogy partneréből elbűvölő mosollyal apró titkokat szedjen ki. Hercegnői erényekkel született, és fantasztikus kézügyességgel volt megáldva, ami csodás kézimunkákat eredményezett, ráadásul jó érzéke volt hozzá, hogy a kellő időben a megfelelő dolgot mondja vagy tegye. A Jóisten Nenét elhalmozta minden jóval. Sisinek e tekintetben szinte semmi sem jutott. Bár göndör fürtjeivel, sötét, mandulavágású szemével és telt ajkaival szépségben nem maradt le a nővére mögött, ám ami az eleganciát és a jólneveltséget illeti, igencsak voltak hiányosságai.

Sisit váratlanul megrettentette a gondolat. Nem mintha különösen fontos lett volna neki, hogy előkelőnek szülessen, bár így jóval könnyebben meg tudott volna felelni annak, amit egy hercegnőtől a környezete elvárt. Most attól való félelmében, hogy beleláthatnak a gondolataiba, gyorsan az asztal alá rejtette a kezét, nehogy észrevegyék koszos körmeit. Előző nap titokban segített az öreg Wilhelmnek a kastély előtti virágágyásokat kigyomlálni.

Csibészesen a nővérére nézett, aki kérdőn oldalra hajtotta a fejét. Sisi pontosan tudta, mi az, amit Nené szeretne kiszedni belőle. És amikor találkozott a pillantásuk, képtelen volt tovább titkolózni. Már a puszta gondolata is annak, ami nemrég történt, hallatlan dolognak számított.

Unalmas nyári délelőtt volt, Sisinek az irodalmi tanulmányaival kellett volna foglalkoznia. A szobája ablakai, akárcsak a lenti teremé, a tóra néztek, a parkban hatalmas gesztenyefa állt, amely nyáron kellemes, hűs árnyékot vetett. Bár még friss volt a reggel, már érződött, hogy forró nyári napnak néznek elébe. Odakünn méhek döngicséltek, lentről az édesanyja hangja hallatszott fel, már megint a papájával pörölt, aki épp azt vetette mérgesen a szemére, hogy miért is ment hozzá feleségül. Sisi sóhajtva becsukta a könyvet, és titokban megfogadta, hogy soha nem megy bele olyan kapcsolatba, amely a szívének nem igazán kedves. A szülei örökös veszekedése igencsak megviselte. Még ha bosszantotta is anyja házsártos természete, apját pedig rajongásig szerette, tudatában volt annak, hogy a férfi könnyelmű életmódja nehéz próbák elé állította a családot. Egy szó, mint száz, nem ő volt a hűség mintaképe, és hét gyereke mellett legalább egy tucatnyi törvénytelen gyereke született. Hogy egy feleségnek nehéz ezt megemésztenie, azt Sisi tizenöt éves fejjel is képes volt felfogni.

Ludovika Wilhelmine von Bayern hercegnő rangon aluli házasságot kötött, amikor hozzáment Miksához, miközben a nővére beházasodott a Habsburg-házba, és „szerencsés” véletleneknek köszönhetően a fiából császár lett. Ludovika ezt nehezen emésztette meg, és neheztelésének gyakran hangot is adott. Miközben nővére a bécsi udvar fényűző termeiben világpolitikával foglalkozott, ő csupán azon fáradozott, hogy a gyerekei jobb partit kössenek, mint ő. Hiszen Miksa, az apjuk csak egy egyszerű bajor herceg volt, még csak nem is egy von Bayern.

Sisi tekintete a hosszú asztal fölött a szüleire esett, akiknek a következő vitája már ott lógott a levegőben.

– Mondd már meg! – erősködött közben Nené, és Sisi gondolatai a szülei veszekedéséről hirtelen a reggeli eseményre terelődtek, és érezte, ahogy fülig pirul.

Richard gróf vele szemben ült, és Sisi alig tudta levenni a szemét róla. A gróf a délelőtt folyamán érkezett, hogy eladjon egy lovat, Miksa pedig meghívta őt ebédre. Üres hassal nem lehet üzletelni, mondta, és cinkosan Sisire kacsintott. Az apának feltűnt ugyanis, hogy a lánya nem csupán a lovak, de tenyésztőjük iránt is kitüntetett érdeklődést mutat.

Richard többször járt már Possenhofenben. Szép férfi volt, Sisi ezt több alkalommal is megállapította, izmos karja, barna arcbőre, ami a lovakkal való rendszeres foglalkozásnak volt köszönhető, mindig lenyűgözte a lányt.

Sisi sokat sejtetőn mosolygott, és a pillantása hol a grófra, hol a nővérére vándorolt, aki miután rájött, hogy miről van szó, kezét a szája elé téve halkan felsikoltott.

– És te? Te próbáltad már? – csapott le Nenére. Imádta, amikor sikerült kizökkentenie a szerepéből. Sisi ilyenkor szerette a nővérét a legjobban: amikor merev tartása és magasztos viselkedése megváltozott, hogy helyet adjon vidám és jólelkű énjének, amely egyébként félt megmutatkozni. Ám mielőtt még Nené felelhetett volna Sisi kérdésére, anyjuk hangja csattant fel az asztal túloldaláról:

– Mit kellett volna Nenének kipróbálnia, Sisi? – A lányok ijedten szétrebbentek.

– Hát a pisztrángot – válaszolta Sisi szemrebbenés nélkül, és Nené tányérjára mutatott. És valóban: a hal érintetlenül feküdt a tányérján. Nenének volt annyi lélekjelenléte, hogy máris nekilátott a pisztrángnak. Ügyesen felvágta a halkéssel, és az első falatot elegánsan a szájához emelte. Elégedetten bólintott.

– Igazán fenséges – erősítette meg Sisi, miközben körbehordozta a tekintetét a társaságon, Richard grófot is beleértve. Tetszett neki a férfi. És ez volt az oka, hogy épp őrá gondolt, mielőtt életében első alkalommal felért volna a csúcsra, amikor is a nővére a szobájában rajtakapta. A dolog hallatlan, természetesen nem illene beszélni róla.

Sisi nemrégiben kezdett foglalkozni a testével. Teljesen véletlenül fedezte fel, hogy milyen kellemes bizsergést okoz a hálóinge selymes anyaga a lába közt, de természetesen nem szólt róla senkinek, hiszen ez legkevésbé sem a délutáni kávéhoz és süteményhez illő téma volt. Mivel ez a kellemes bizsergés igencsak sokat ígért, elhatározta, hogy a végére jár a dolognak. Becsukta hát a könyvet, és átadta magát a gondolatainak. Sajnos épp abban a pillanatban nyitotta rá Nené az ajtót, amikor elöntötte a meleg érzés, akár a forró láva, és önkéntelenül is felsóhajtott. A lánynak a látványtól a földbe gyökerezett a lába, és az öreg Wilhelm, aki a folyosón épp egy súlyos ezüsttálcával a kezében a szalonba igyekezett, is hátrahőkölt, és ijedtében a földre ejtette a tálcát. A csörömpölésre a szülők is felfigyeltek, és egy pillanatra abbahagyták a sosem szűnő veszekedést.

Úgy tűnt, hogy Nené, aki első rémülete után gyorsan behúzta maga mögött az ajtót, jól tudja, min kapta rajta a húgát. Ebből Sisi arra következtetett, hogy már a nővére is kipróbálta, amit ő aznap először élt át.

Sisi érezte, ahogyan ismét elpirul. Ettől az ostoba dologtól képtelen volt szabadulni.

– Akkor most igen vagy nem? – kérdezte halkan.

– Igen, kóstoltam már jó párszor pisztrángot – felelte Nené, és a mondandóját egy határozott biccentéssel erősítette meg. Majd újabb falatot tett a szájába: – Isteni finom, minden egyes alkalommal.

Sisi meglepődött. Vajon a nővére jóval jártasabb már ezekben a dolgokban, mint képzelte volna? Mi mindent tudhat még a testiségről? Sisi az alsó ajkába harapott. Látta Nenén, mennyire élvezi, hogy bizonytalanságban tarthatja őt. Bezzeg ő képtelen lenne erre, mivel neki mindig minden az arcára van írva.

– Olyan vagy, akár a nyitott könyv, Sisi – szokta mondogatni neki a nővére, amikor valami kisebb hazugsággal próbált előállni. Nemegyszer kellett segítségül hívnia a fantáziáját, hogy kitaláljon valamit a faluban vagy az erdőben tett kirándulásaira, amelyeket szigorúan megtiltottak a számára. De hogyan is lett volna képes a szobájában magolni, amikor odakünn olyan szépen sütött a nap? Mennyivel jobb dolog úszkálni a hűs tóban, ahelyett hogy kényelmetlen, szűk ruhában a szobában biflázna a hőségben.

Sisi sokszor úgy érezte, hogy az előkelő viselkedést csupán azért találták ki, hogy a világból kivesszen az élet, számára legalábbis rendkívül visszatetsző volt, ahogyan a hercegek, grófok mindenféle bonyolult rituálékat vetettek be, hogy elkülönüljenek az egyszerű néptől, és fitogtathassák a felsőbbrendűségüket. Azt, hogy ennyire nem adott az etikettre, alighanem az édesapjától örökölte, aki az effajta hókuszpókuszokra szintén mindig fittyet hányt.

Sisi újra Nenéhez fordult:

– Na és te kire gondolsz? – Letette a tányérja mellé a villát, s nyugtalanul fészkelődött a székén ide-oda. Képtelen volt leplezni a kíváncsiságát.

De Nené csak előkelőn hallgatott, és továbbra sem felelt, ám az arckifejezése nem hagyott kétséget afelől, hogy az illető csak kivételes személyiség lehet. Már nem először kívánta magának a lány, hogy bárcsak ugyanolyan jól tudna olvasni a nővére gondolataiban, mint az az övéiben. Nené azonban jóval ügyesebb volt abban, hogy a titkait megtartsa magának, és semmilyen módon ne árulja el magát.

Sisi felsóhajtott. A tekintete most ismét Richard grófra siklott, akinek fesztelen pillantásától megint csak elpirult.

AUSZTRIÁÉRT

Ferenc egy kis domb oldaláról szemlélte a délutáni hőségben úszó csatateret a Nyárád-patak közelében.{1} Tekintete a harcoló katonákat követte, szájában fémes ízt érzett, mintha a poros levegőt az elesettek vére járta volna át. Erős kézzel tartotta fickándozó lovát a dombtetőn. Alig pár száz méter választotta el a véres ütközettől.

A gondolatra, hogy honfitársai sorra esnek el a magyarok elleni küzdelemben, keserű harag öntötte el a szívét, és görcsösen szorította az övébe tűzött kard markolatát. Végtelenül nehezére esett, hogy ne vesse bele magát a csatába. Fiatal volt, és kiváló katonai nevelést kapott. Sem erőben, sem fegyverforgatói ügyességben nem szenvedett hiányt. Erre épp most nem rohanhat a csatába?

Ugyanakkor tökéletesen biztos volt benne, hogy helyes döntést hozott, amikor a sereget az irányítása alá vonta. Azt a sereget, amelynek az volt a feladata, hogy a korona ellen fellázadó, rebellis magyar felkelők utolsó csapatait is leverje.

Egy sereg, legyen az bármilyen nagy, stratégiai vezetés nélkül elveszett, függetlenül attól, hogy mekkora feladattal kell megbirkóznia. Ferenc ezt megtanulta, és ettől a gondolattól kardját görcsösen markolászó keze elernyedt. Osztrák császárként és legfőbb katonai parancsnokként az volt a kötelessége, hogy ne vegyen részt a csatában, és az eseményeket csak külső szemlélőként kövesse. Európa legtöbb császára és királya még sosem látott a saját szemével csatateret, tisztelet a kivételnek. Sosem érezték még a vér fémes ízét. Nem hallották a fájdalmas üvöltést, amikor egy bajonett kíméletlenül áthatolt valaki mellkasán, nem hallották a fegyverek ropogását. Nem látták az ágyúgolyók szaggatta förtelmes krátereket a földben. A háború csupán egy szó volt a számukra. Az államkincstár egyik kiadása.

– A magyarok oroszlánként küzdenek – szólt közbe von Grünne gróf, Ferenc első szárnysegédje.

– Ekkora hűhót egy országgyűlésért! – mondta Ferenc lekicsinylőn, amin némileg maga is meglepődött. Az osztrákok egyértelmű létszámbeli fölényt élveztek, a magyar katonák jóval kevesebben voltak, ennek ellenére keményen kitartottak. Az osztrákok ezzel szemben egymás után estek el. Seregük összeomlani látszott, miközben a lázadók úgy harcoltak, mintha nem lenne holnap. És mindezt csupán azért, hogy saját kormányuk legyen?

– Miért nem teljesíted a kérésüket?

Ferencnek feltűnt, hogy a barátja kicsit habozott, mielőtt feltette volna ezt a kérdést, és a férfi keskeny, vértelen ajkáról le tudta olvasni, hogy Grünne célja, hogy visszafogja az ő heves vérmérsékletét. Tudta, hogy Grünne elítéli a kemény fellépést, de a barátja nem értette meg, hogy ha valaki készen áll arra, hogy feláldozza akárcsak egyetlen ujjpercét is, az valójában a teljes kezéről mond le. Eltérő nézeteik ellenére Ferenc nagyra tartotta társa megfontolt természetét, ezért is tudta csatában oly szívesen az oldalán.

Ferenc nemrég lépett hivatalba. Ehhez két embernek is le kellett mondania a javára a trónról, és tökéletesen tisztában volt azzal, mekkora reményeket fűznek hozzá mint uralkodóhoz. Csak a kemény katonai fellépés akadályozhatja meg, hogy a birodalom ne szakadjon darabokra a forradalmak nyomán, melyek 1848-ban és 1849-ben egész Európán végigsöpörtek. Ferenc maga is harcolt a felkelők ellen, leverte a lázadásokat, amelyek az éhínség miatt birodalomszerte fellángoltak. Katonai képességeit okosan kamatoztatta a csatamezőn, és bebizonyította, hogy felnőtt a feladathoz, és képes nagy csapatoknak parancsolni.

Trónra lépésével beteljesült édesanyja évek óta dédelgetett álma.

Erre a gondolatra Ferenc arca elsötétült, és a szíve nehéz lett. Zsófia főhercegnének sikerült nemcsak Ferenc apját, Ferenc Károlyt meggyőznie, hogy egy fiatal császár képes lehet oldani a társadalmi feszültséget, de a hivatalban lévő császár, V. Ferdinánd feleségét is maga mellé tudta állítani, aki addig rágta a férje fülét, míg az végül lemondott.

Amikor megszületett a döntés Ferenc kormányzóságáról, a felelősségtől való félelmében majdnem rosszul lett.

– Miért engedném meg nekik, hogy saját országgyűlésük legyen? – kérdezte, és keményen Grünne szemébe nézett. – Hiszen van egy császáruk.

– Akit a nép előrelátásáért és jóságáért szeret… – tette hozzá Grünne óvatosan.

Bár még alig múlt húszéves, a finom ráncok a fiú egyébként szép, szabályos arcán arról tanúskodtak, hogy eddigi rövid élete során is sok nehézségen ment keresztül, mint például a gyerekkorában elszenvedett kemény katonai nevelés. A megerőltető menetelések és az órákon át tartó gyakorlatozások közben ismerte meg a nála négy évvel idősebb Grünnét, aki egy ismert tábornok, titkos tanácsos és kamarás egyetlen fia volt, és szintén kiemelt nevelésben részesült. Grünne ott volt, amikor a hétéves Ferenc egy gyakorlaton fizikai és szellemi kapacitásainak végére érve egy lángfal előtt összeomlott. Ő találta meg, és vitte biztonságos helyre, bár azt a feladatot kapták, hogy a gyakorlatot mindenkinek önállóan kell teljesítenie. Mindkét fiút keményen megbüntették az engedetlenségük miatt, hogy egy életre megtanulják a leckét. Ekkor lettek közeli jóbarátok.

Ferenc megrázta a fejét, hajlamos volt rá, hogy mindenfelé elkalandozzanak a gondolatai. A gyermekkor rég véget ért, és már nem engedhette meg magának, hogy tekintetét elfordítsa a csatatér borzalmai elől.

Egy fiatal katonát pillantott meg, akinek már alig volt ereje tartani a fegyvert, remegő lábbal próbálta a vállához szorítani és célozni, de kudarcot vallott. Ferenc alig tudta visszafogni magát, hogy ne rohanjon oda segíteni a fiúnak, és ne vigye valami biztonságos helyre. Vívódott, nem érezte jól magát a császár szerepében. Figyelte Grünne éber tekintetét és egyenes tartását. Elakadt a lélegzete: egy lövés dördült, és a fiú kezéből kihullott a fegyver. Az élettelen test eldőlt, akár egy zsák, a többiek közé a véráztatta földre.

A fiatal császár szája kiszáradt, a por és a hőség felülkerekedett. Egy pillanatig mozdulatlanul állt, majd belevágta sarkantyúját a lova véknyájába, és a fehér csődör vágtatni kezdett, le a dombtetőről, egyenesen a csata kellős közepébe. Patája alatt porzott a száraz föld és az augusztusi nap hevétől szalmasárgára fakult, száraz legelő.

Hallotta, hogy Grünne a nevét kiáltja, de már nem tartóztathatta fel senki. A világon semmi sem állhatta az útját. Ha a magyarok vért kívánnak, hát most megkaphatják!

Odaért a küzdőkhöz, ordítást hallott, lövések zaját, kardcsörgést, hirtelen mégis a szabadság meleg érzése járta át. Végre nem kellett már császárként tétlenül szemlélnie az ütközetet. A gyors vágta a domboldalról pedig egyre csak tüzelte a vérszomját.

VAKMERŐ MUTATVÁNY

A lovak, melyeket Richard gróf el akart adni az apjának, elképesztően szépek voltak: egy fehér és egy fekete. Angol telivér mindkettő.

– Na, hadd látom, ma milyen telivéreket akarsz rám sózni! – lépett közelebb Miksa a lovakhoz. Sisi látta, hogy mennyire igyekszik palástolni a meglepetését, nehogy ezzel felsrófolja az árat. Már nem először volt jelen a gróf és az apja között zajló üzletkötésen. Richard erős kézzel tartotta a lovak gyeplőjét.

– Mindkettő marmagassága egyhetven, az apa angol telivér, az anya trakheneni – jelentette be büszkén.

Miksa kétkedőn ingatta a fejét:

– És mibe fog ez nekem fájni? – kezdett alkudozni. – Remélem, nem annyiba, mint legutóbb?

– Hát mit mondjak, ezek jelenleg a legpompásabb lovaim – felelte Richard összehúzott szemmel, mintha így jobban átláthatna Miksán, ám az nem hagyta, hogy belelásson a lapjaiba.

Sisi az istállónak olyan helyére állt, ahonnan mindkét férfit jól láthatta. Apró kezében két diót fogott, melyek közül az egyiket egy erős szorítással sikerült végre feltörnie. Heinrich, a lovászfiú, aki mellette állt, elismerő pillantást vetett rá, Sisi pedig azt kívánta, bárcsak Richard grófot is ilyen könnyen az ujja köré tudná csavarni, mint ezt a fiatal lovászgyereket, aki majdnem egykorú volt vele.

Vigyorogva nézte, hogyan küzd a fiú a saját diójával, majd némán kinyújtotta a kezét, és amikor a fiú nem reagált, parancsolón intett neki:

– Add már oda! – Heinrich sértődött ábrázattal nyújtotta át a lánynak a diót, és amikor a kezük véletlenül egymáshoz ért, szégyenlősen lesütötte a szemét. A lány gyakorlatilag az istállóban töltötte a gyerekkorát, így régóta barátok voltak, legalábbis eddig. Amíg az a bizonyos csók el nem csattant. Azóta a kapcsolatuk nem volt problémamentes. Ráadásul az ötlet nem is Heinrichtől származott. Sisi egyszerűen megparancsolta neki, hogy csókolja meg, ő pedig nem ellenkezett. A lány azt gondolta, hogy a fiúnak ez igenis tetszett, ám mivel azt is megtiltotta neki, hogy a csókról bárkinek, még neki is, akár csak egy szót is ejtsen, mindezt nem állíthatta teljes meggyőződéssel.

Hogyan is juthatna eszébe egy hercegnőnek egy egyszerű lovászfiúval csókolózni? Abszolút illetlenség volna. Bár Sisit ez sosem zavarta, és egyszerűen nem bírt a kíváncsiságával, hogy milyen érzés lehet egy ilyen csók. Látott már felnőtteket, na, nem a szüleit, itt-ott csókot váltani, de végül Heinrich csókjától, mely röviden, ajkukat egymáshoz szorítva a nyergek mögötti sötét sarokban csattant el, sem lett sokkal okosabb. És ha nem tiltották volna annyira, akkor Sisi számára mindez nagyjából annyira volt izgalmas, mint megcsókolni egy cipót. Vajon Richard gróffal más érzés volna?

Sisi vágyakozó pillantást vetett a férfira, aki mindent megtett, hogy az apjától a lovakért jó árat csikarjon ki.

– Alig háromévesek, formálhatók, és csak most lettek betörve.

Miksa elgondolkodva vizsgálgatta a pompás csődöröket, és teljesen nyilvánvaló volt, hogy tetszenek neki. Erős kezével végigsimította a lovak fényesre csutakolt szőrét, közben Richard és Sisi pillantást váltottak. Sisi ráragyogtatta mosolyát a grófra, elragadtatásában el is felejtette Heinrich elől elrejteni. Ó, mennyire irigyelte most az apját! Nem is azért, hogy közvetlenül ő alkudozhatott a lovakról, sokkal inkább azért, hogy oly közel állhatott mindeközben a grófhoz anélkül, hogy megsértette volna az etikettet.

Amikor Miksa intett Heinrichnek, hogy próbálja ki a lovat, Sisi minden bátorságát összeszedve a karjánál fogva elkapta a fiút:

– Majd én! – A lovászfiú kérdőn nézett a gazdájára, de Sisi már ugrott is, hogy kivegye Richard kezéből a kantárt.

– Szabad? – kérdezte ellentmondást nem tűrő hangon, Richard pedig, akárcsak Heinrich, nem tudta, mitévő legyen. Mindketten Miksától várták a választ.

Sisi tökéletesen tisztában volt vele, hogy már megint felrúgott minden szabályt, ráadásul egy idegen, a gróf előtt! Ez azonban még nagyobb örömet okozott neki.

– Nem tudom, jó ötlet-e, hercegnő – hebegte a gróf. – Ez a ló még alig kapta meg az alapkiképzést, és elég heves természetű állat.

Miksa kedvtelve nézte a lányát, Sisi látta az arcán, hogy egyetlen dolog aggasztja csupán, nehogy a túlzott lelkesedése végül majd felvigye az árat.

– Akkor minden rendben lesz, ebben ugyanis egyformák vagyunk – felelte Sisi szemtelenül, és elszántan felpattant a fehér lóra. Egy ügyes mozdulattal a fekete csődör kantárját is megkaparintotta, és mindkét lovat egy kör alakú manézs felé irányította, melyet az apja alakíttatott ki Possenhofenben. Miksa imádta a cirkuszt, és a gyerekeivel minden szabad idejében különféle lovas kunsztokat gyakoroltatott. Sisi már biztosan ült a nyeregben, és artistaként a lovak hátán is egyre ügyesebb volt. Mikor máskor tudná lenyűgözni a grófot, ha nem most?

Ám amire készült, túl merész vállalkozás volt. Még egy olyan gyakorlott lovas számára is, mint amilyen ő. Ez a csikósok bravúrja volt a magyar pusztán: a lovas két ló hátán állva vágtázott, néha még másik három állatot is elébük fogtak, ezt nevezték pusztaötösnek. Sisinek még csak nemrég sikerült megtanulnia, hogyan lehet a két ló hátán állva maradni. Elképzelni sem merte, mi lenne, ha Richard előtt felsülne a mutatványával. Pedig ez nagyon is elképzelhető volt. A két ló hátán állva megmaradni nemcsak kiváló egyensúlyérzéket kívánt, hanem kitünő koordinációt, hiszen még arra is figyelnie kellett, hogy mindkét ló ugyanolyan gyorsan fusson, és lehetőleg egymáshoz közel.

Sisi kételyeit elnyomva, maga mellé húzta a csődört is. Nagyon élvezte, amikor bekapcsolódhatott a lovak ritmikus mozgásába, és a lába alatt érezte féktelen erejüket. Mélyen beszívta a lovak szeretett istállószagát, és lehunyta a szemét. Egy mély sóhajjal legyőzte félelmének utolsó morzsáját, és felállt a fehér ló hátán. Amikor már úgy érezte, biztosan áll, óvatosan átlépett a másik ló hátára, és igyekezett a lábát megvetni rajta, de az lecsúszott, és Sisi elveszítette az egyensúlyát. Tompa puffanással ért földet. Szégyenében fülig vörösödött. Hogy lehetett ennyire ostoba?! Az ügyetlenkedése azonban egészen más reakciót váltott ki a grófból, mint amire számított. Richard aggódva rohant oda hozzá, és láthatóan rémülten kérdezte:

– Történt valami baja, hercegnő?

Sisi hátrasimította összekócolódott haját, köhécselt, mivel a manézs pora csiklandozta az orrát. A kínos incidens miatti mérgében csak megrázta a fejét, és nem hagyta, hogy Richard talpra segítse. Kellemetlenül érintette a gróf túlzott aggódása, aki most ráadásul még támogatni is szerette volna. Ennél őt keményebb fából faragták, nem úgy, mint azokat a kényeskedőket, akik már attól is sírva fakadtak, ha egy sétaúton elbotlottak és elestek.

– Minden rendben, köszönöm – mondta kurtán, és leporolta a szoknyáját, majd odaszaladt az apjához, aki Heinrichkel épp a lovakat fogta be.

– Hadd próbáljam meg újra – könyörgött a legangyalibb ábrázattal. – Papa, engedd meg, nem adhatom fel most, az a mondás, hogy minél előbb vissza kell ülni a nyeregbe, nem igaz?

Miksa egy darabig habozott, majd egy mosoly kíséretében a lánya kezébe adta a kantárt.

– Vajon kitől örökölhetted ezt az önfejűséget? – kérdezte jól hallható büszkeséggel a hangjában.

Alighogy ezt kimondta, a lány már a nyeregben ült ismét, és mielőtt még Heinrich észbe kapott volna, már kivette a kezéből a fekete csődör kantárát is. A heves vérmérsékletű állat ellenkezve rázta fekete sörényét, nehezen hagyta, hogy Sisi átvegye fölötte az irányítást, de a lány nem adta fel. Keményen kézben tartva a kantárt egymás mellé vezette a két lovat, akik lassú ügetésből lassanként vágtába csaptak át. Sisi csettintett a nyelvével, és miközben igyekezett a lovakat koordinálni, érezte a három férfi tekintetét a hátában. Miksa, Richard és Heinrich visszafojtott lélegzettel nézték, ahogyan Sisi a manézsban újra feláll a fehér paripa hátára. Egy kicsit megbillent, de gyorsan visszanyerte az egyensúlyát. Áttette az egyik lábát, és most már mindkét lábbal biztosan állt a lovak hátán. Büszkén kihúzta magát, és felemelt fejjel vigyorgott rá az őt bámulókra. Örömében zúgott a feje, és a lovak osztoztak az elragadtatásában. Akárcsak Richard, aki, ahogy Sisi látta, szenvedélyes szerelemre gyulladt iránta.

Három kör után lelassította a lovakat, és közvetlenül a gróf mellett megállította őket, majd ügyesen leugrott a lovak hátáról. Mindeközben szándékosan rá sem pillantott Heinrichre vagy az apjára. Pontosan tisztában volt vele, hogy már megint túlment azon a bizonyos határon.

– A maga telivérjei egészen használhatók – vetette oda, és közben élvezte, hogy a grófnak teljesen elakadt a szava. Incselkedve nézett Richardra, és a kezébe nyomta a lovak kantárját.

Amennyire taszította a gróf aggodalmaskodása, annyira vonzónak találta most a férfi bátortalanságát. Milyen szép is lenne az élete egy lótenyésztő oldalán. Hányszor ábrándozott már arról, milyen jó lenne, ha ő is a nép egyszerű gyermeke lehetne, és nem egy hercegnő. Bárcsak ne karácsonykor lenne a születésnapja, hanem az év egy jelentéktelen napján, és ne tejfoggal a szájában jött volna a világra, hanem a nélkül, mint minden más normális gyermek!

Aki mer, az nyer, gondolta Sisi, és kihívón a grófra nézett:

– Örömmel töltene el, ha estig maradna.

Richard gróf többször is nyitotta már a száját, de nem találta a megfelelő választ. Ehelyett úgy hunyorgott a lányra, mint egy illatozó mézes sütire. Sisi ekkor elhatározta, hogy egy lapra tesz fel mindent. A lovak mögé hátrált, és ajkát keményen a férfi szájához préselve megcsókolta a grófot. Meglepődve fordult meg, nem erre számított. Ez a csók egészen más volt, mint amit Heinrichkel váltottak: kemény, poros és nyers. Alighanem elrontott valamit. Csalódottan lépett ki a lovak mögül. Épp ekkor ért oda az apja, aki csillogó szemmel megveregette a fehér ló nyakát, és így szólt:

– Mindkettőt megveszem.

Richard elképedve nézett rá, majd gyorsan bólintott. Olyan volt, mintha csak akkor jutott volna eszébe, miért is van itt.

– A fekete a tiéd, Sisi – mosolygott a lányára. – Azt hiszem, nálad jobb lovast nem is találhatna magának.

Sisi az apja nyakába ugrott:

– Ó, papa, köszönöm szépen! És a nap megkoronázásaként Richard gróf velünk vacsorázhatna, sőt itt maradhatna holnap reggelig. Nem gondolod, papa? – A lány elbűvölő pillantást vetett a grófra.

– Holnap… reggelig? – motyogta a gróf meglepetten, és segélykérőn nézett hol egyikükre, hol másikukra.

Miksa azonban csak megvonta a vállát:

– Erről nem igazán tudok nyilatkozni.

– De papa, kérlek! – hízelgett neki Sisi. De bármily könyörgően nézett is az apjára, Miksa szívét ezúttal nem tudta meglágyítani. A férfi védekezőn feltette a kezét, és így szólt:

– Tudod jól, kit kell erről megkérdezni.

{1} Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc utolsó csatáját Temesváron vívták 1849. augusztus 9-én. Ferenc József valóban részt vett a szabadságharc egyik csatájában, és bizonyította bátorságát és felkészültségét, de nem itt és nem ekkor. (A ford.)