Barabási Albert-László további könyvei
az Open Books gondozásában:

BARABÁSILAB Rejtett mintázatok

A képlet

Behálózva

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Bursts: The Hidden Pattern Behind Everything We Do by Albert-László Barabási

Published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc., 2010

Fordította

Kepes János

Copyright © 2010 by Albert-László Barabási

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Kepes János 2010, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-155-9

Gyermekeimnek

TARTALOM

1. A világ legjobb testőrei

2. Pápaválasztás Rómában

3. A véletlenszerű mozgás rejtelmei

4. A nándorfehérvári párviadal

5. A jövő egyelőre nem kutatható

6. Véres jóslat

7. Előrejelzés vagy jóslat?

8. Keresztes hadjárat, végre-valahára

9. Erőszak, még ha véletlenszerű is

10. Egy előreláthatatlan mészárlás

11. A végzetes összecsapások és a hatványeloszlás

12. A nagylaki csata

13. A villanások eredete

14. A kereszttel nem történhet baleset

15. Aki könyvből tanult meg úszni

16. Nyomozás

17. Az albatrosz nyomában

18. „Gazember!”

19. Az emberi mobilitás mintázatai

20. Forradalom, most!

21. A kiszámítható kiszámíthatatlanság

22. Erdélyi kitérő

23. Mi az igazság a LifeLinear körül?

24. Székely a székely ellen

25. Rosszul lenni ráér az ember

26. A végső csaták

27. A harmadik fül

28. Hús, vér

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

1.

A VILÁG LEGJOBB TESTŐREI

Ha minden jól megy, mire a könyv végére ér, ön is eljut a felismerésig, hogy akármilyen spontán embernek gondolta magát, valójában sokkal kiszámíthatóbb, mintsem hajlandó lenne beismerni. Ezzel persze egyáltalán nincs egyedül. Az én reakcióimat éppen olyan könnyű megjósolni, mint bárki máséit a környezetemben. Az emberek kiszámíthatóságát meghatározni hivatott algoritmusainkat több millió emberen teszteltük, és mindössze egyetlen ember esetében vallottunk kudarcot. Az illetőt Haszan Elahinak hívják.

Szinte tapintani lehetett a feszültséget a levegőben. Ez tűnt fel Haszannak, amikor végigfuttatta tekintetét azon a mintegy ötven külföldi beutazón, akiket a detroiti Metropolitan repülőtéren feltartóztatott a Bevándorlási Hivatal. „Látszott rajtuk, hogy először járnak Amerikában, és hogy mindannyian rettegnek – emlékezik vissza. – Nem értettem, hogy én mit keresek közöttük.”

Haszannak, akinek útlevelét szinte könyvvastagságúra kellett bővíteni, hogy az utazásai során kapott összes vízum és pecsét beleférjen, volt némi tapasztalata a beutazás rendjéről. Tudta például, hogy az Egyesült Államok polgárait hazaérkezésükkor nem állítják félre. Pontosabban csak kivételes esetben. Félelménél erősebb volt a kíváncsisága, megpróbált hát szóba elegyedni az őrökkel, de rövidesen rájött, hogy azok ugyanolyan zavarban vannak, mint ő maga. Végül egy szürke öltönyös férfi lépett oda hozzá, és bemutatkozás helyett szárazon csak ennyit közölt vele:

– Idősebbnek gondoltam.

A férfi az ötvenes évei közepén járhatott. Haszan annyira esetlennek érezte ezt az üdvözlést, hogy automatikusan valami frappáns és könnyed válasszal próbálta csökkenteni a feszültséget:

– Igyekszem olyan gyorsan öregedni, amennyire csak lehetséges.

Nem jött be. Sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas a tréfálkozásra. Úgy döntött hát, hogy egyenesen rákérdez:

– Megmondaná, mi ez az egész?

A férfi érzéketlenül bámult rá, keresgélte kicsit a szavakat, majd megvonta a vállát, és szenvtelen hangon így szólt:

– Itt éppenséggel önnek lenne magyarázkodnivalója.

Mindez 2002. június 19-én történt. Haszan Elahi harminckét éves médiainstalláció-művész éppen egy embert próbáló hathetes útról tartott hazafelé. A floridai Tampából indult, onnan Detroitba repült, majd Amszterdam, Lisszabon és Párizs érintésével a szenegáli Dakarba érkezett. Tíz nappal később, egy negyvennyolc órás autóbuszutat követően érte el Mali fővárosát, Bamakót, ahonnan aztán Elefántcsontpartra utazott. Ott felkereste Afrika legnagyobb, háromezer hívő befogadására alkalmas katedrálisát – egy olyan országban, ahol a keresztények száma alig éri el a negyvenezret –, majd május 28-án az ország déli partján fekvő nagy kikötővárosba, Abidjanba érkezett. Ekkorra jócskán elfáradt. „Nyugat-Afrika nagyon sokat kivesz az emberből, és próbára teszi a türelmét is” – mondja. Amikor aztán egy vihar során a szállodaszoba mennyezete is beomlott, úgy érezte, ideje odébbállni. Visszarepült Dakarba, de egy nappal később már ismét buszon ült Bissau-Guinea fővárosa, Bissau felé. Még két határt szelt át, majd vörös tincseket fonatott festett szőke hajába, mielőtt újból megérkezett volna Szenegálba. További hat napjába került befejezni a dakari biennáléra szánt művészi installációját, ezután visszatért Párizsba, ahonnan vonattal Strasbourgba utazott, majd átsétált a német határon, és Karlsruhéban megnézett egy digitális kollekciójáról híres múzeumot, Kasselben beugrott a Documenta kiállításra, Hannoverből pedig a Portugália déli csücskén fekvő Faro üdülőhelyre repült. Két napot töltött a tengerparton, végül a lisszaboni repülőtéren átaludt éjszaka után a reggeli géppel hazarepült az Egyesült Államokba. Haszan tehát most dús illatokat eregetve, hajában vörös rasztatincsekkel a michigani Detroit egyik szűk kihallgatóhelyiségében próbált értelmes választ adni egy szürke öltönyös férfi értelmes kérdésére:

– Merre járt?

Hol is kezdje? Gondolta, nem bonyolítja túl a dolgot.

– Éppen Amszterdamból jövök.

– És előtte? – jött a következő kérdés.

– Faróban voltam, a tengerparton.

Haszan lépésről lépésre visszafelé felgöngyölítette saját útját, amíg el nem érkezett Dakarba.

– Hát az meg hol van? – érdeklődött a férfi. Haszan ránézett az erezett, L alakú faasztal fölött, és meggyőződött róla, hogy szó sincs keresztkérdésről vagy tréfálkozásról – kihallgatójának valóban fogalma sincs, merre lehet Dakar.

„Még mindig nem tudtam ugyan, miről van szó, de valahonnan úgy sejtettem, a terrorizmussal kapcsolatos. Én pedig afféle gyanúsított vagyok itt, és egy hatósági személlyel állok szemben” – emlékszik vissza. Természetesen nem őrjönghet, és nem hülyézheti le a tisztviselőt, amiért nem hallott még Nyugat-Afrika legnagyobb városáról. Akármennyire szeretné, nem mondhatja ki. Higgadtnak és profinak kell maradnia.

Így tehát Haszan ujja begyével lerajzolta Afrika képzeletbeli térképét az asztalra. Rábökött a láthatatlan nyugati csücskére, és elmagyarázta, hogy Dakar valamikor a rabszolga-kereskedelem egyik központja volt.

– Élnek ott muzulmánok is? – hangzott a következő kérdés.

– Igen, nagyjából a lakosság 95%-a – felelte Haszan, alig észrevehető gúnnyal a hangjában.

– Kikkel találkozott ezeken a helyeken?

– Más művészekkel, tudja, olyanokkal, akik a művészszakmában dolgoznak, azonkívül írókkal, újságírókkal – felelte Haszan. Majd aprólékosan beszámolt róla, milyen is a művészélet.

– Na és miféle művészettel foglalkozik?

Erre megint csak nem volt könnyű felelni. Haszan művész ugyan, de nem az a fajta, akinek a munkáit a nappaliban szokás kiaggatni. Művei nem annyira esztétikai célokat szolgálnak, mint inkább tele vannak gondolatokkal, szellemes és néha csípős hangnemben kommentálják a világot. Dakari installációja például egy négyméteres, bambuszbotokból álló távközlési torony volt, tetején tévéantennával. Négy neonlámpa kékes fénnyel világította meg a termet, miközben egy hangszóróból értelmetlen zaj sistergett. A kívülállónak mindez nem sokat jelentett. Pedig minden elemének megvolt a maga értelme.

Amikor Haszan Szenegálba érkezett, legelőször az tűnt fel neki, hogy mennyire kék minden. „Különösen, amikor az óceán partján áll az ember, egészen fantasztikusan kék a víz és az ég” – idézi fel. Ezért kerültek bele installációjába a kék neonlámpák. A másik észrevétele az volt, hogy a szenegáliak sziszegéssel jeleznek egymásnak. Rejtélyes módon még félsaroknyi távolságból is pontosan tudják, ki sziszegett rájuk. Ezzel a hangfelvétellel tehát lényegében azt akarta kideríteni, mit szólnak a szenegáliak, ha egy műtárgy sziszeg nekik.

Haszan nagyokat derülve idézi fel, amikor a kihallgató azt kérte tőle, magyarázza meg a művészetét. „A többi művésznek sem könnyű elmesélni – mondja nagy derültséggel –, hát még egy hatósági embernek.” Miután a Szenegálban kiállított műtárgy többé-kevésbé afféle szobor volt, szobrásznak mondta magát, de nem nagyon részletezte a dolgot, mert biztos volt benne, hogy ha a médiainstallációkat említené, csak még jobban összezavarna mindent.

A következő kérdés váratlanul érte:

– Van önnek egy raktárhelyisége az egyetem közelében?

– Van bizony – bólintott Haszan. Azóta bérli, hogy Tampába költözött, és a University of South Floridán kezdett tanítani.

– Mit tart benne?

– Téli ruhákat, amikre Floridában nincs szükségem, meg bútorokat, amelyek nem férnek be az icipici lakásomba. Ezenkívül mindenféle kidobott holmit, mert, tudja, megszállott gyűjtő vagyok. Szóval egy csomó limlomot.

– Robbanóanyag nincs köztük? – kérdezte ekkor a hivatalnok, kissé zavarban, gyanakvó tekintettel.

– Biztos vagyok benne, hogy robbanóanyag nincs – felelte Haszan.

Így derült ki kérdésről kérdésre, hogy feltartóztatásának mi a valódi oka. Az FBI tampai részlege néhány hete bejelentést kapott, hogy eltűnt egy férfi, aki robbanóanyagot tárolt egy raktárhelyiségben. 2001. szeptember 12-én veszett nyoma. A gyanúsított neve Haszan Elahi volt.

„Nem tudom bizonyítani, de meg vagyok győződve róla, hogy a raktár tulajdonosai voltak. Ismerem őket, órákon át szoktunk beszélgetni. Régebben, amikor minden hónapban elmentem kifizetni a bérleti díjat, mindig leültem velük csevegni. Idősebb pár, Kentuckyból jöttek Tampába, és abból élnek, hogy raktárakat adnak ki.

Az ország lelkiállapotáról sem szabad megfeledkezni. Mindez 2002 nyarán történt, amikor az volt a közfelfogás, hogy ha valaki lát valamit, rögtön be kell jelentenie. Ráadásul azonnal, nem csak akkor, amikor már a sajtó is lehozta a hírt. Láttak egy barna bőrű alakot, hallották a nevét, és tanakodni kezdtek. Miféle név ez? Nyilván valami arab. Egész biztos, hogy robbanóanyag van nála!

Ez a házaspár nem rosszindulatú és nem gonosz, velem személy szerint semmi bajuk nem volt. Csak túl óvatosak voltak.”

Tíz perc sem kellett hozzá, hogy kiderüljön, akármilyen arabosan hangzik is a neve, Haszan közelében sem járt az al-Kaida kiképzőtáborainak. Bangladesben született, enyhe New York-i akcentussal beszéli az angolt, amely brooklyni gyermekkorából ragadt rá, mert hétéves kora után egy ideig ott élt. Igen, a bőre tényleg olajbarna, ám fakószőke hajáról aligha a dzsihád jutna eszünkbe. Az utcában az átlagos második generációs gyerekek közé számított, amerikainak érzi magát, a nyelve és egész élete ide köti. Minderre az FBI-ügynök is gyorsan rájött, és rögtön el is engedte, hogy elérje a Tampába induló gépet.

A történet egy normális világban ennyivel véget is ért volna. Ám 2001. szeptember 11-e után a világ cseppet sem volt normális, különösen, ha az embert Haszannak hívják, és barna bőrű, még akkor is, ha Floridában ő az egyetlen ember, akinek nincs lőfegyvere. Így aztán a rákövetkező öt hónapban Haszan egyfolytában ki-be járkált az FBI tampai kirendeltségére, ahol néha órákig tartó kihallgatásnak vetették alá.

„Lényegében életem minden részletéről beszámoltam nekik, semmit sem hallgattam el – emlékszik vissza anélkül, hogy a leghalványabb keserűség lenne a hangjában. – Tudod, az az igazság, hogy ha az ember élet és halál uraival ül szemtől szemben, nem racionális lényként viselkedik. Érzékeli, hogy mit tesz, de nem képes befolyásolni.”

Nem egészen öt hónap múlva, nem sokkal hálaadás után, még egy utolsó, fárasztó hazugságdetektoros vizsgálatot követően egy nagydarab, rövid hajú FBI-ügynök közölte, hogy nincs több dolguk vele, vége, szabadon távozhat. Haszan megdöbbent. „Ez minden? Most egyszer csak vége az egésznek, mintha az elmúlt öt hónapban mi sem történt volna?”

Ránézett az FBI-ügynökre, és megkérdezte:

– Álljunk csak meg! Nemsokára megint külföldre utazom. Mi lesz, amikor hazajövök?

– Hova készül?

– Indonéziába.

– Ott pedig vigyázni kell, mert terrortámadások voltak – felelte az ügynök aggódó hangsúllyal.

Haszan megdöbbent ezen a bizarr fordulaton. Mindazok után, amin keresztülment, ez az ember nyilván tréfál – gondolta. De látszott, hogy az ügynök őszintén aggódik. Elhatározta hát, hogy kimondja, ami a szívét nyomja.

– Idehallgasson, én nem attól félek a legjobban, hogy lezuhan a gépem vagy felrobbantanak egy épületet. A legjobban attól tartok, hogy maguk közül valaki, aki lelke mélyén azt gondolja, jót cselekszik, elvisz valahová, és onnantól kezdve senki nem tudja, hol vagyok és hogyan szabadíthatna ki onnan.

Mindezt akkor, amikor az Egyesült Államok a világ minden részéről kezdte a kubai Guantánamóra hurcolni a foglyokat. Haszan látta, hogy az FBI-ügynök megértette, amit mondott, és komolyan aggódik érte. Nem szólt ugyan semmit, de testbeszéde és viselkedése erről árulkodott.

– Igen, manapság történnek ilyen dolgok, féltem is magát!

Haszan nem hagyta annyiban a dolgot:

– Elég, hogy valakihez ne érjen el a legutolsó értesítés, és máris kész a baj. Szóval mit tegyek?

Az FBI-ügynök néhány másodpercig elgondolkodott. Aztán a tárcájához nyúlt, kivett belőle egy névjegyet, és átnyújtotta Haszannak:

– Van rajta egypár telefonszám, ha bajba kerül, hívjon minket!

Majd rövid szünet után hozzátette:

– Azonnal lépni fogunk, percnyi késlekedés nélkül.

Haszan először a névjegyre pillantott, aztán az ügynökre. Majd valamelyest megkönnyebbülve így reagált:

– Csodálatos.

Végül egy csipetnyi humorral hozzátette:

– Hűha, úgy látom, nekem vannak a legeslegjobb testőreim a világon.

Napjaink technikai újításainak jó része, a számítógéptől a mobiltelefonig, az űrutazáson át az új gyógyszerekig több száz év tudományos kutatásain alapul, amelyeket mind az a töretlen meggyőződés hatott át, hogy a legtöbb természeti jelenség megérthető, megmérhető, előre jelezhető, és végső soron befolyásolható. Ennek a tudósoknál szinte megszállottsággal határos meggyőződésnek az áldásai körülvesznek bennünket. Megtanultuk félvezetőkkel befolyásolni az elektronok áramlását, és ezáltal tranzisztort meg iPodot tudunk készíteni. Megfejtettük, hogy milyen törvények irányítják a rádióhullámokat, ezért ma már drót nélküli mobiltelefonokon is tudunk beszélgetni. Megértettük, milyen szerepet játszanak a kémiai anyagok a szervezetünkben, így gyógyszereket fejlesztettünk ki a leggyakoribb betegségekre. Felfedeztük a gravitáció törvényeit, így a Hold is elérhetővé vált számunkra.

Sajnálatos módon a felvilágosodás forradalma megtorpant a természettudományok kapuinál, soha nem érte el azt a területet, amely pedig ma már egyre fontosabbá válik, nevezetesen az egyén és az emberi társadalom működését. Embertársaink viselkedésében a nap mint nap megfigyelhető események sorozata ma éppoly titokzatosnak és érthetetlennek látszik, mint a tizenötödik században a csillagok mozgása. Máskor pedig úgy tűnik, hiába vagyunk szabadok döntéseinkben, életünk jó részét mégis mintha egy automata vezérelné. Társadalmunk történetében bőség és ínség, háború és béke váltogatja egymást. El kell tűnődnünk, hogy az emberek a maguk alkotta szabályokon kívül vajon milyen rejtett törvényszerűségeknek engedelmeskednek.

Haszan története ebből a szempontból különösen tanulságos. Vajon az FBI felbukkanása az ő életében véletlen, vagy előre megjósolható lett volna bőrszínének, nevének, elsősorban pedig viselkedésének ismeretében? Vajon az általa megélt tapasztalatok beleillenek-e az olyan szabályok és események sorába, amelyeket a miénkhez hasonló társadalmak elfogadhatónak tekintenek? Vajon a Kentuckyból való házaspár csak a dolgát tette-e, jól illeszkedve a patriotizmus és félelem bonyolult hálózatához, amely 2001. szeptember 11-e után az egész világot jellemezte? Lehetséges, hogy a cselekvéseinket irányító szabályok a maguk egyszerűségében felérnek a gravitáció newtoni törvényének prediktív erejével? Ne adj’ isten, merészkedhetünk-e odáig, hogy megpróbáljuk megjósolni az emberi viselkedést?

Korábban az efféle kérdésekre egyetlen válasz létezett: fogalmunk sincs! Ennek következtében ma többet tudunk a Jupiterről, mint a saját szomszédunkról. Valóban, előre tudjuk jelezni egy elektron pályáját, ki-be tudunk kapcsolni géneket, képesek vagyunk robotot küldeni a Marsra, ám tanácstalanul tárjuk szét a kezünket, ha olyan jelenségeket kell előre jeleznünk vagy megmagyaráznunk, amelyekről pedig a legtöbbet illene tudnunk, nevezetesen embertársaink cselekedeteit.

Ennek egyszerű az oka. Mindeddig sem adataink, sem eszközeink nem voltak, hogy feltárjuk, valójában hogyan is működünk. A baktériumok nem idegeskednek, ha mikroszkóp alá tesszük őket. A Hold nem perel be, amiért űrhajóval leszállunk a felszínén. Ám egyikünk sem szívesen vetné alá magát olyan durva beavatkozásoknak, mint amilyenekkel a baktériumokat vagy a bolygókat vizsgáljuk – abból a célból, hogy mindig mindent tudjunk róluk.

Na jó, egyetlen ember kivételével.

Az újonnan megszerzett biztonság tudatában Haszan új szokásokat alakított ki. Valahányszor külföldre készült, felhívta az FBI-ügynök névjegyén szereplő számot, és beszámolt útitervéről. „Nem mintha telefonálnom kellett volna. Én akartam. Tudatni szándékoztam vele, hogy ide és ide fogok menni, ezt vagy azt fogom csinálni – magyarázza. – Nem szoktam váratlan lépéseket tenni, és nem szeretnék gyanússá válni.”

A telefonhívásokat hamarosan e-mailek váltották fel, egy idő után pedig fotókat és rövid élménybeszámolókat is küldeni kezdett az útjairól. A nagydarab, rövidre nyírt hajú férfi fokozatosan átalakult Haszan számára, már nem csak a hatósági embert látta benne. Kezdett úgy gondolni rá, mint a saját FBI-ügynökére. És a „testőre” állta a szavát – Haszan úgy járhatott-kelhetett a világban, ahogy csak akart, soha többé nem háborgatták.

Aztán jó másfél évvel Detroit után, 2004 januárjában, amikor már több tucat útitervét és fotók százait beküldte az FBI-nak, Haszan egyszer csak megvilágosodott. Miért kizárólag az FBI embereivel ossza meg ezeket az információkat? Miért ne mindenkivel?

„Mi van, ha valaki téved, és valami hiba lép fel? – tette fel magának a kérdést. – Ezek az emberek rengeteget tudnak rólam, de vajon mennyire pontosak az adataik? Hátha valami elkerülte a figyelmüket?”

„Ekkor hoztam létre saját párhuzamos adatbázisomat, megpróbáltam rekonstruálni az FBI-aktámat. De nem csupán rekonstruálni, hanem náluk jóval nagyobb pontossággal újraépíteni, olyan részletes információkat összegyűjteni benne, amilyenekhez ők sohasem juthatnak hozzá.”

Haszan minden egyes fotót – a hozzá tartozó pontos földrajzi koordinátákkal együtt – elkezdett feltölteni egy saját maga által létrehozott weboldalra. Ebből a szokásból máig tartó szenvedély lett. Aki ellátogat a www.trackingtransience.net oldalra, talál egy térképet, amelyen villogó piros nyíl jelöli Haszan jelenlegi tartózkodási helyét. Fölötte a pillanatnyi környezete látható egy képen, például szállodai szoba, kávéház vagy repülőtér. A térkép alatti ikonok sorozatáról egy körülbelül harmincezer képet és számtalan tényadatot tartalmazó állományra lehet ugrani. A Haszan által eddig bejárt helyeket tartalmazza, az elfogyasztott ételek, a meglátogatott vizeldék, a repülők járatszámainak teljes listája tárul elénk. Megtaláljuk Haszan kiadásainak nyilvántartását is, valamint fényképeket a repülőterekről és kávéházakról, ahol véletlenségből megfordult.

Azáltal, hogy mindezt nyilvánossá tette, Haszan fordított egyet az ellenőrzés irányán, és megfigyeltből megfigyelővé vált. Immár egyszerre volt gyanúsított és maga az FBI, amelynek a megbízásából önmagát figyeli. A magánélet fogalmát gyakorlatilag ki is iktatta a szótárából. Élete nyitott könyvként hevert az egész világ előtt. Saját életét tette legnagyobb művészeti projektjének tárgyává, ráadásul soha véget nem érő jelleggel, amelynek egyes részleteivel ma már világszerte múzeumokban, kiállítótermekben, galériákban találkozhatunk.

Művészetének azonban van egy véletlenszerű dimenziója, valami olyasmi, amiről sejtelme sem lehetett, amikor elindult ezen az úton. Azáltal, hogy rögzítette és közzétette tevékenységét és környezetét, Haszan hihetetlen részletességű valós idejű információt halmozott fel a tudományos kutatások egyik legkevésbé vizsgált tárgyával kapcsolatban, amely sajátos módon nem más, mint ő maga, vagyis Haszan Elahi.

Haszan persze nincs teljesen egyedül. Egy évtizeddel ezelőtt Gordon Bell, a Microsoft Research vezető kutatója olyan digitális kamerát kezdett viselni, amely minden, a környezetében felbukkanó embert automatikusan felvesz, valamint rögzíti maga körül a legkülönbözőbb hangokat is. Jóformán mindennek elmenti a digitális lenyomatát, amivel on- és offline kapcsolatba kerül. Ez az archívum egy évtized alatt úgy felduzzadt, hogy mára jóval több mint százezer e-mailt és több tízezer fotót tartalmaz, összes telefonbeszélgetésének a felvételét, közel ezer oldal orvosi jelentést, könyvtára valamennyi könyvét, de még az általa megkóstolt borok címkéit is.

Vagy gondoljunk például Deb Royra, a MIT (Massachusetts Institute of Technology) Media Lab számítógéptudósára, aki fia születése előtt tizenegy videokamerát és tizennégy mikrofont telepített a házába. A felvételeket az alagsorban elhelyezett 1 terabyte kapacitású lemezre irányítja. A rendszer a felállítása óta mintegy 250 000 órányi videofelvételt rögzített, megtalálható rajta a baba minden egyes felsírása, gügyögése, az összes pelenkacsere, minden egyes szó és kézmozdulat, amely közte és a felesége között történt.

Nálunk, többieknél, akikben nincs meg Elahi, Bell és Roy megszállottsága vagy leleményessége, nagyobb erők munkálkodnak – a mindannyiunkra kiterjedő rejtett, de egyre alaposabb megfigyelés. Manapság jóformán mindannak, amit teszünk, marad digitális lenyomata valamilyen adatbázisban. E-mailjeinket megőrzik a szolgáltatók naplófájljai, telefonbeszélgetéseink pontos időponttal ellátott adatai ott nyugszanak a telefontársaságunk hatalmas merevlemezein. Hogy hol, mikor, mit vásároltunk, milyen az ízlésünk és a fizetőképességünk, kategóriákba rendezve megtalálható a hitelkártya-kibocsátónknál. Weboldalaink, MySpace- és Facebook-profiljaink, blogjaink tartalmát számos szolgáltató tárolja és listázza. Pillanatnyi tartózkodási helyünk elérhető a mobiltársaságunknál. Arcunkat és öltözködésünket a bevásárlóközpontoktól az utcasarkokig számtalan helyre felszerelt biztonsági kamerák rögzítik. Ha nem is akarunk gyakran rágondolni, az az igazság, hogy ezekből a gomba módra szaporodó adatbázisokból a legapróbb részletekig rekonstruálható az egész életünk.

Ami azt illeti, ezeknek a tárolt adatoknak már a puszta létezése is komoly aggályokat vet fel a magánélet szabadságával kapcsolatban. És ezt a problémát aligha becsülhetjük túl. Ugyanakkor a történelemben először lehetőség nyílik arra, hogy ezek az eleddig ismeretlen részletességgel bíró adatbázisok egy sor kísérleti laboratóriumba is eljussanak, és ott számítógéptudósok, orvosok, matematikusok torzítatlan adatokat szerezzenek nem egy, hanem sok millió egyénről. Az elmúlt néhány évben szociológusok, pszichológusok és közgazdászok elemezték az állományt nagy teljesítményű számítógépek és a legkülönbözőbb új technológiák segítségével. És lélegzetelállító következtetésekre jutottak: meggyőző bizonyítékot szereztek arra, hogy legtöbb tevékenységünket olyan törvények, mintázatok és mechanizmusok vezérlik, amelyek nagyon hasonlatosak a természettudomány törvényeihez. A kutatási eredményeknek nem pusztán eszmei vagy tudományos értékük van, bizonyos minták és törvények már ma is dollármilliárdokat érnek, amit jól jelez a Google, Yahoo! és egyéb olyan cégek piaci értéke is, amelyek üzleti modellje az emberi viselkedés feltérképezésén alapul. Az egész világot a sarkából fordították ki. A múltban, ha valaki az emberek cselekedeteit akarta megérteni, hivatásos pszichológussá kellett válnia. Ma talán érdemesebb először számítógép-tudományi diplomát szerezni.

Itt érkeztünk el könyvünk alapvető céljához: meg fogom mutatni, hogy az egyre átfogóbb digitális technológiáknak való kiszolgáltatottságunk következtében létrejön egy olyan hatalmas kutatólaboratórium, amelynek mérete, bonyolultsága és részletessége messze túltesz mindenen, amivel a tudomány eleddig találkozott. Nyomon követjük ezeket a felfedezéseket, és az élet lüktetésében az emberi viselkedés mélyebb rendjének bizonyítékait fogjuk felfedezni, amelyek feltárhatók, előre jelezhetők, és kétségkívül ki is tudjuk használni őket. Az így nyert felismerések arra sarkallnak, hogy cselekvéseinket többé ne különálló, véletlenszerű, elszigetelt eseményeknek tekintsük. Tetteink mintha összefüggések bűvös hálózatát alkotnák, epizódokat a történetek hálózatában, amelyekben rendszer fedezhető fel ott, ahol nem is sejtenénk, és véletlenszerűség, ahol pedig a legkevésbé várnánk. Minél alaposabban vesszük szemügyre az emberek cselekvéseit, annál nyilvánvalóbbá válik, hogy egyszerű, rekonstruálható mintázatokat követnek, amelyeket átfogó törvények uralnak. A kockadobást vagy a tombolát el is felejthetjük mint életünk metaforáit. Gondoljunk magunkra úgy, mint automata vezérlésre kapcsolt, álmodó robotokra, és sokkal közelebb kerülünk az igazsághoz.

A felvázolt történet ellenére ez a könyv mégsem Haszanról vagy a Belbiztonsági Szolgálatról szól. Azt igyekeztem körüljárni, hogy az emberi tevékenységek körében mi számít átlagosnak, és mi egyedinek. Ezáltal azonban visszajutunk Haszan és az FBI sorozatos találkozásaihoz. Meglátjuk, hogy az ügynök által felkínált védelem egy ideig működött is, de megszűnt, mihelyt a kormány többé nem a lelkes állampolgárokra bízta a gonosztevők felderítését. Hogy megértsük, miért akadt fenn Haszan újból azon a könyörtelen hálón, amelyet az Egyesült Államok kormánya az antiterrorizmus nevében az egész Földre kivetett, számítógépünkkel átfürkésszük a weboldalán összegyűjtött adatokat, és viselkedését világszerte milliónyi más emberével vetjük egybe. Hogy miben áll a meglepő felismerés? Hogy a Belbiztonági Szolgálatnak valamilyen értelemben igaza volt – legalábbis abban, hogy kiszúrta, Haszan viselkedése a legkevésbé sem hétköznapi. Ő egy valódi kivétel. És pontosan azért fontos számunkra, mert ami a cselekedeteit illeti, az emberi viselkedés e könyvben feltárt számos szabályos mintázata nem alkalmazható rá.

Haszan azonban nem az egyetlen kivétel ebben a könyvben. A következő fejezettől kezdve vissza fogunk ugrani Luther, Kopernikusz és Michelangelo korába, amikor az asztrológia, a csodák, a boszorkányság, kísértetek, tündérek és előjelek még zavartalanul beleilleszkedtek a mindennapi életbe. Mindezt azért tesszük, hogy nyomon követhessünk néhány eseménysort, amely éppoly érdekes, mint Haszan mai utazásai. Találkozni fogunk egy másik kivételes esettel is: azzal az emberrel, akit kortársai Székely György néven ismertek. Pedig szülővárosában nem ezt a nevet használta. Mint oly sok, otthonát elhagyó, világjáró társa, ő is népe – a magukat Attila leszármazottainak tekintő, de magyarul beszélő, titokzatos népcsoport –, a székely után kapta a nevét. Erdély keleti részén, a Kárpátok lélegzetelállító magaslatai között élnek, ott, ahová Bram Stoker Drakula gróf alakját elhelyezte, és ahol mellesleg én magam is születtem. Miközben a tudomány és a történelem rejtelmeibe tett utazásunkat folytatjuk, meg fogjuk látni, hogy akárcsak Haszan, Székely György is számos tekintetben meglehetősen hétköznapi ember volt. A történelem gyakorta különös fordulataira adott kiszámíthatatlan reakciói folytán azonban végül mégiscsak győzelemre vitt egy pápai keresztes hadjáratot anélkül, hogy az ellenségnek akár csak a közelében is járt volna.

Székely Györgyben azonban nem csak a kivételessége érdekes számunkra. Hanem az is, hogy egy kortársa előre látta szinte minden tettét, amellyel erőszakosan beavatkozott a történelem menetébe. Vagyis úgy tűnik, hogy ő is, akárcsak mi, és mindannyian körülöttünk – na jó, talán Haszant leszámítva –, alapvetően kiszámítható volt. De más dolog valakinek a hollétét előre jelezni manapság, amikor támaszkodhatunk a mindannyiunkat szemmel tartó, mindent átfogó technikákra, és egészen más a tizenhatodik században előre látni pápák, kardinálisok és harcosok tetteit. Hogyan történhetett meg, hogy a tizenhatodik században valaki olyan pontosan előre lássa népe sorsát?

Mark Twain mondta valamikor, hogy a történelem nem ismétlődik meg, csak rímel önmagára. Halljuk meg ezt a rímelést, hogy a nyilvánvaló eltérések Haszan Elahi, Székely György, illetve mi magunk és körülöttünk millió más ember között hadd hívják fel figyelmünket a cselekedeteink mögött meghúzódó mély párhuzamokra! Akármilyen elbűvölők is az élet apró részletei, a tudomány kitűnik azzal a ragyogó képességével, hogy az általánost és egyetemest tudja elénk tárni. És az emberi viselkedés tekintetében pontosan ez a célunk: hogy bepillantást nyerjünk az egyetemesbe.

2.

PÁPAVÁLASZTÁS RÓMÁBAN

Vatikán, 1513. március 10., egy évvel a pápai keresztes hadjárat előtt

Coleridge-dzsel szólva a továbblépéshez az szükséges, hogy készen álljunk felfüggeszteni kishitűségünket. Most a tizenhatodik század elejére repülünk vissza, és egy légy összetett szemével nézzük a Sixtus-kápolna frissen festett freskóit. Ebből a nézőpontból kiválóan ráláthatunk a történelemnek ama fordulópontjára, amelynek valódi hatása majd ezer kilométerrel távolabb, a Magyar Királyságban mutatkozik meg. Amikor a kibontakozó jelenetet figyeljük, lehetőség szerint a tényekre szorítkozom. Miután akkoriban nem álltak ott azok a kamerák, amelyek ma persze mindenfelől figyelik a Sixtus-kápolnát, képzeletünknek ki kell pótolnia a részleteket. Miközben joggal kérdezhetik, hogy vajon tényleg pontosan így történt-e minden, ne feledjék, hogy minden újítás a képzeletből indul ki. Ha megbéklyózzuk, vagy akár csak korlátozzuk, odavész az öröm is. Azt kérem tehát az Olvasótól, hogy legyen türelmes, és engedje, hogy a történések magukkal ragadják!

A pápa halála óta eltelt öt nap kínjait Bakócz bíboros is megszenvedte. El kellett hagynia elegáns villáját, és beköltözni a Sixtus-kápolnában hevenyészve felépített sötét kis cellába. Mégis, bár teste erőtlen volt, felfogta a közelgő választás súlyát. A viták véget értek, örömmel várta a szavazást. Lélekben felkészült az új pápa megválasztására.

Egy pillanatra megállt, és észrevétlenül végigfürkészte a bíborosokat. Megannyi kiváltságot láttak szemei. Többen közülük szinte kölykök voltak hozzá képest. Petrucci bíboros mindössze harminckét éves. Comaro bíboros alig harminc. Giovanni de’ Medici huszonhét. Ebben a zsenge korban aligha lehettek volna méltók a bíborosi zucchettóra.

Itt volt például Giovanni de’ Medici, akit tárgyalásai révén Bakócz szabadított ki a franciák fogságából. A Medici gyermek még beszélni sem tudott, amikor már megtették Font Deuce apátjának, és tizenhárom éves korára bíborosnak nevezték ki. Így hálálta meg a megboldogult pápa a firenzei klánnak, hogy Giovanni nővérét hozzáadták az ő törvénytelen fiához. Ám még a pápa is megijedt, hogy ezzel túl messzire ment, és a bíborosi hivatalt három évre elzárta a gyermek elől.

Annyi szent, hogy a Medici-klán boldogan fogadta volna, ha az ő Giovannijuk lép Szent Péter trónusára, ám miután a kápolnában senki nem kívánt évtizedeket várni, amíg a Szentszék újból megürül, ezúttal a fiatalság nem számított kifejezetten előnynek. Leginkább egy olyan öreg pápában reménykedhettek, amilyen Bakócz bíboros volt.

Miközben a bíboros erővel az előtte levő szavazócédulára próbálta terelni a gondolatait, a kápolna mennyezetén még mindig száradó Michelangelo-freskó illata egy emlékfoszlányt hívott elő. Felötlött benne egy hajdani bognárműhely emlékképe. Gyermekkorának színtereire, egykori otthonába tért vissza. Ellentétben Medicivel és a többiekkel a kápolnában, neki soha nem kínáltak fel semmiféle kiváltságot. A Gondviselés úgy rendelte, hogy szegénységben nevelkedjen. A festék illata arra emlékeztette, hogy milyen mélyről indult és milyen magasra emelkedett.

A bíboros ismét az előtte fekvő szavazócédulára pillantott, és agyába hasított a gondolat, hogy ez a szavazási kör még csak az esélyek tisztázására szolgált. Senki előtt nem volt titok, hogy Róma népe és a hatalmasok kit kívánnak. Öt nappal korábban, amikor a konklávé előtti utolsó nyilvános eseményen ő celebrálta a Szentlélek-misét, a komoly esélyesek mezőnye három főre apadt. Mindössze Riario olasz bíboros, Grimaldi velencei bíboros és maga Bakócz Tamás maradt versenyben.

Őrültség lenne, ha azt gondolná, hogy neki is van valamennyi esélye? Talán igen, bár ő nem bízta a dolgot kizárólag a Gondviselésre. Egyenként gyűjtötte be a támogató szavazatokat. Az első beígért támogatás nyolc évvel azelőtt magától Maximilian császártól jött. Mögötte állt az egész magyar udvar. Úgy tekintettek rá, mint aki „pápa, király, ami csak lenni szeretne”. És ha Grimaldi velencei bíboros jelölése megakadna, Bakócz számíthatott rá, hogy a dózse szállítja neki a velencei szavazatokat. A huszonöt bíboros közül azonban a tizenkét itáliai világossá tette, hogy valamelyik honfitársuk megválasztását kívánja. Ha szétbogozzuk a lojalitások kusza szálait, a mezőny letisztul. Egyetlen jelöltet kellett legyőznie, Riario itáliai bíborost, a megboldogult IV. Sixtus pápa unokaöccsét.

A bíboros enerváltan nyúlt a tolláért, és nem zavartatva magát a csikorgó hangtól, egy nevet kanyarított az előtte fekvő cédulára. Majd hosszában félbehajtotta a papírt, és feltartotta, hogy mindenki láthassa. Ezt követően az oltárhoz lépett, és a kehelytányérra ejtette. Aztán felemelte a kehelytányért, hogy bíborostársai is tisztán láthassák, és a cédulát lassan becsúsztatta a kehelybe.

Amíg az utóbbi öt nap úgyszólván elröpült, az a néhány perc, amíg mind a huszonöt bíboros egyenként szertartásosan az oltárhoz lépett, és szavazócéduláját a kehelybe helyezte, egy örökkévalóságnak tűnt. Amikor végre megszakadt a menet, az ifjú, törékeny Giovanni de’ Medici segédbíboros szerény, megnyugtató hangon elkezdte felolvasni a szavazócédulákat. Az előző napon operálták, mégis lelkiismeretesen látta el a feladatát.

Miközben Medici hangját hallgatta, Bakócz a reverendájára ejtette a kezét, hogy elrejtse balját, amely az érzelmek, a feszültség és a hetvenkét évnyi élet súlya alatt enyhén remegni kezdett. Éppen most nem szabad föladni! Erős akarattal kényszerítette magát, hogy kövesse a Sixtus-kápolna falairól visszhangzó szavazatokat.

„Serra bíboros” – olvasta Medici az első szavazócédulát, majd gondosan egy külön halomra helyezte.

„Bakócz bíboros” – olvasta a következőt, és a bíboros szíve hevesen kalapálni kezdett. Első ízben vett részt a konklávén, és máris a papabili között szerepelt. Bár korai lett volna még győzelmet kiáltania, lelke annyira sóvárgott utána, hogy elnyomta agyának óvatosságra intő jelzéseit.

Tudattalan énje újabb bátorítást kapott, amikor Medici egyenesen ránézett, és felolvasta a következő szavazócédulát: „Bakócz bíboros”.

Az első három közül két szavazat rá esett. A pápa trónra lépéséhez kétharmados többségre van szükség. És habár első próbálkozásra ez ritkán sikerült, Bakócznak eddig szerencséje volt.

„Bakócz bíboros, Rovere bíboros, Serra bíboros, Fianle bíboros, Bakócz bíboros, Serra bíboros, Serra bíboros, Grimaldi bíboros, Serra bíboros.” Aztán, egy pillanatnyi megtorpanás után saját nevét olvasta fel: „Medici bíboros”. Majd szerénységének e tudatos kinyilvánítása után továbbment, és nagy nyugalommal kibontotta a következő szavazócédulát.

Mialatt Bakócz próbálta megjegyezni a számokat, a kimerültség helyét átvette benne az alázat és egy sor más érzés. Serra kapta a legtöbb szavazatot, szám szerint tizennégyet, ám ez még nem volt elég a kívánt kétharmados többséghez. Az idős spanyol Serra nem volt igazán pápának való, sok bíboros azért szavazott rá, hogy ezáltal rejtse el valódi szándékát.

Mindannyian tudták, hogy csak a három papabili számít. Közülük a velencei Grimaldi mindössze két szavazatot kapott. Ez remek hír volt Bakócz számára, mert tudta, hogy Grimaldi kiesésével a következő fordulóban immár a velenceiek szavazatára is számíthat. Rafaelo Riario, az olasz bíborosok reménysége egyetlen szavazatot sem kapott, ami komoly diadalt jelentett számára. Az első kör végén Bakócz biztos volt benne, senkinek nem kerülhette el a figyelmét, hogy a papabili között ő, Bakócz bíboros volt az első.

Nem is emlékezett már, hány évtizede nem hisz a csodákban. Mégis évek óta nem tapasztalt alázattal nézett fel Michelangelo Istenére, és hálát érzett, amiért halála előtt most végre találkozhatott Vele. A legtöbb látogató tekintetét az a gyengéd érintés vonzza, amellyel életet lehel Ádámba. Bakócz azonban újabban egy másik Istent követett, aki két táblával odébb tűnt fel: azt az erőteljes Teremtőt, aki útjára parancsolta a Napot és a Holdat.

Ami ma történt a kápolnában, több volt puszta felvillanásnál. Inkább a bolygók szakadatlan, folyamatos mozgásának összehangolásával volt rokon. Tizennégy évnyi előszobázással és annyi pénzzel, amennyi két királyságot is gazdaggá tehetett volna, előkészítette az utat. Velencével ápolt húszéves barátsága megszerezte számára a konstantinápolyi pátriárka címét, amely rangban közvetlenül a pápa után következett. Tavalyi diadalmas bevonulása Rómába pedig, azzal a pompával, amely még a szentatyáét is elhomályosította, biztosította számára a nép szavazatát.

Meg kell hagyni, arannyal és győzködéssel számos ajtót szélesre tárt, de úgy érezte, némelyiket éppen csak résnyire. Ennek ellenére szép csöndben benyomult rajtuk. Finoman addig-addig forgatta a kockát, amíg ő került felülre.

Miután minden szóba jöhető vetélytársát kiszavazták a versenyből, már csak egyetlen szavazás hiányzott, hogy övé legyen a pápaság. Bakócz körbehordozta tekintetét a többi bíboroson, mintegy alkalmat kínálva nekik, hogy meghódoljanak a leendő szentatya előtt. Szeme sarkából figyelte, hogy a vesztes Riario bíboros lassan a beteg Medici közelébe húzódik. Miután legfőbb esélyesként azt a szégyent kellett megérnie, hogy egyetlen szavazatot sem kapott, bizonyára vigaszra volt szüksége beteg barátjától.

Bakócz bíborosnak ezután az tűnt fel, hogy Adriano Castellesi, Medici ádáz ellenfele Riario után indul a szobák felé, és forogni kezdett a gyomra. Nem a fáradtságtól vagy a türelmetlenségtől, amelyet a szavazás eredményére várva tapasztalt. A görcs legmélyebb bensőjéből indult ki. Olyan érzés volt, amilyet a hozzá hasonló erős, agresszív férfiak ritkán élnek meg. Az a leplezetlen rettegés, amit a korai keresztények érezhettek, amikor meglátták a feléjük rontó oroszlánokat, és a tömeg tombolása közepette felfogták, hogy akármilyen erős a hitük, hamarosan a martalékukká válnak.

Miközben figyelte az ünnepi köntöst öltött két férfit, amint komoly tekintettel lépked Medici gyaloghintójának nyomában, tudta, mielőtt még összeállt volna agyában a kép, hogy rettentő nagy baj van.

JEGYZETEK

1. A VILÁG LEGJOBB TESTŐREI

Haszan Elahi történetéből több sajtótermék közölt számos részletet, ebben a könyvben azonban azt a narratívát írom le, amely a 2009-ben vele készített saját interjúsorozatomon alapul.

Gordon Bell történetét jó néhány cikk és könyv tárgyalja, például Gordon Bell és Jim Gemmell Total Recall: How the E-Memory Revolution Will Change Everything (New York: Dutton, 2009) vagy Gordon Bell és Jim Gemmell „A Digital Life” című cikke a Scientific American 2007. márciusi számában. Bell projektjéről mások is sokszor beszámoltak, így például a The New Yorker 2007. május 28-i számában Alec Wilkinson („Remember This? A Project to Record Everything We Do in Life”) című cikkében, vagy a Wired magazin 2009. augusztus 24-i számában Steven Leckart („Microsoft Researcher Records His Life in Data”) címmel.

Deb Roynak a gyermeki nyelvelsajátítással kapcsolatos kutatásáról Rony Kubat, Philip De Camp, Brandon Roy és Deb Roy írt a „Total Recall: Visualization and Semi-Automatic Annotation of Very Large Audio-Visual Corpora” című dolgozatában. Ninth International Conference on Multimodal Interfaces (2007). Lásd még „Self-Experimenters: Can 200,000 Hours of Baby Talk Untie a Robot’s Tongue?” Scientific American, 2008. március 17.

2. PÁPAVÁLASZTÁS RÓMÁBAN

X. Leó pápa megválasztását jó néhány, a pápaság történetével foglalkozó könyv tárgyalja. A bíborosok névsorát és a szavazás részletes alakulását megtaláljuk Ludwig Pastor The History of the Popes című könyvének VIII. kötetében (St. Louis: B. Herder, 1908). Fraknói Vilmos Erdődi Bakócz Tamás élete című könyve (Budapest, Méhner Vilmos Kiadása, 1889) szintén beszámol róla.

Általában a pápaválasztások lefolyásáról lásd Frederic J. Baumgartner, Behind Locked Doors: A History of the Papal Elections (New York: Palgrave Macmillan, 2003); Michael Walsh, The Conclave: A Sometime Secret and Occasionally Bloody History of Papal Elections (Norwich, Conn: Canterbury Press, 2003); T. Adolphus Trollope, The Papal Conclaves, As They Were and As They Are (London: Chapman and Hall, 1876).

Megjegyezzük, hogy Michelangelo freskóinak szaga nem feltétlenül a szegénység jele volt – a hölgyek ugyanazt az anyagot használták sminkelési célokra, mint a festők, a füstölők illata pedig szintén inkább drága és gazdag, mint szegény környezetre utalhatott.

A Vatikánt és Michelangelo freskóit részletesen tárgyalja Marcia Hall (szöveg) és Takashi Okamura (fotó) Michelangelo: The Frescoes of the Sistine Chapel (New York: Harry N. Abrams, 2002), illetve Bart McDowell (szöveg) és James Stanfield (fotó) Inside the Vatican (Washington, D. C.: National Geographic Press, 1991) című könyve.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A tudomány, akárcsak az írás, korábban magányos tevékenység volt. A helyzet azonban az elmúlt évtizedekben alaposan megváltozott. Manapság a legfontosabb felfedezések egyre inkább megkövetelik az együttműködést, magányos tudósok helyett a nagy kutatócsoportok együttműködését feltételezik. És valóban, amint Brian Uzzi és munkatársai, Stefan Wuchty és Benjamin F. Jones rámutattak, az 1950-es években a legnagyobb hatású dolgozatok egy szerző neve alatt jelentek meg. A Villanások afféle átmenet – miközben szerzője egyetlen személy, kollégák, szakemberek, barátok és családtagok hálózatának szeretetteljes támogatása nélkül nem jöhetett volna létre. Olyan kutatásokra támaszkodik, amelyeket számos ragyogó, tehetséges diákkal, posztdoktori oktatóval és kollégával szoros együttműködésben végeztem, akik a maguk egyedi képességeivel és nézőpontjaikkal mind hozzájárultak a különböző projektekhez.

Legelőször is fogadják hálámat mindazok, akik velem együtt vettek részt a villanások, a humán dinamika és az emberi mobilitás fejlődő tudományának kibontakoztatásában, köztük Eivind Almaas, Nick Blumm, Julian Candia, Dezső Zoltán, Kwang Il-Goh, Marta González, Cesar Hidalgo, Kondor Imre, Lukács András, Greg Madey, Marcio Menezes, Joăo Oliveira, Rácz B., Chaoming Song, Szakadát István, Zehui Qu, Alexei Vazquez és Pu Wang.

Sok mindenki rászolgált a hálámra, aki nagylelkűen megosztott velem egy-egy történetet, ezzel is gazdagítva a könyv narratíváját. Közülük is elsősorban Haszan Elahi, akinek története átírta az egész könyvet; Gary Kenis, aki végigkalauzolt életem első fegyvervásárán; Dirk Brockmann, aki beszámolt a dollárbankjegyekkel való találkozásáról, és megismertetett a george-ozókkal; Szergej Buldirev, aki megismertetett az albatroszokkal kapcsolatos munkásságával. Gene Stanley-nek nem csupán az elmúlt két évtizedben nyújtott támogatásáért tartozom hálával, de azért is, mert összeismertetett a zsidó kivándorlókkal, továbbá, hogy segített megértenem a villanásokhoz tartozó gazdasági folyamatokat. Jean-Pierre Eckmann nemcsak az e-mailes kommunikációra vonatkozó projektjének kialakulásáról volt szíves beszámolni nekem, de számomra átengedett e-mailes adatai a villanásokra vonatkozó egész munkásságom kiindulópontját képezték. Köszönetet mondok Tilman Sauernak és Diane Kormosnak, akik összeállították az Einstein-levelezés adatait, és a cambridge-i Darwin-levelezés Projekttől Alison M. Pearnnek, aki átengedte nekem Darwin levelezésének időadatait. Végül a könyvben leírt kutatások jó része nem jöhetett volna létre, ha nem jutok hozzá a névtelen mobiltelefonos adatok halmazához – miközben ezek forrása továbbra is ragaszkodik a névtelenséghez. Mégis szeretném megköszönni sokaknak, hogy lehetővé tették ezt a kutatást – akiket érint, tudják, kikről beszélek. Hálás vagyok továbbá Alberto Calerónak, aki mentorom volt a mobilkommunikációt illető kérdésekben, és aki a projekt iránti lelkesedésével mindvégig magával ragadott.

A történelmi elbeszélés megírásában Erdős Hédi, a Collegium Budapest könyvtárosa nyújtott nélkülözhetetlen segítséget – nemcsak kinyomozta az 1507-ben kelt levelet, de számos kulcsfontosságú monográfiát, krónikát és dokumentumot is keresett számomra, amelyek lényegesek voltak az 1514-es események megértéséhez. A csíkszeredai Darvas Kozma Józsefnek is hálával tartozom, amiért megadta az 1507-es levél első hozzávetőleges fordítását, valamint segített megtalálnom a korszak fontos dokumentumait. Köszönet továbbá Daniel Perettnek az alapos angol fordításért. A Lénárdra és leszármazottaira vonatkozó információ jó része Barabássy Sándortól származik, aki lenyűgöző lelkesedéssel fordult e korszak felé. Hálával tartozom Köllő Miklósnak, aki segített megértenem a tizenhatodik századi székelyek harci technikáit. Nem tudom elfelejteni a nagyszebeni Szász Levéltárban dolgozó hölgyeket, akiknek a nevét ugyan nem sikerült megjegyeznem, de akik minden protokollt és szabályzatot félretéve megengedték, hogy megtekintsem a középkori levelet. Sok-sok köszönet Kolumbán Gábornak, Erdély egyik igazi központi alakjának, aki számos kapcsolatát aktivizálta a környéken, így egyengette utamat a levéltárakhoz. Végül hálás vagyok Lawrence Cunninghamnek a középkori misékről kapott tájékoztatásért.

Az elmúlt négy évben sokan dolgoztak velem – figyelmes szerkesztésük nélkül aligha fejezhettem volna be e könyvet. Jankó Enikő és Petróczy Ágnes nagy türelemmel segített át az összes fejezet több mint harminc kézzel javított változatán. Suzanne Aleva, Trevor Gillaspy, Nicole Haley, Nicole Leete és Alina Mak a projekt különböző fázisaiban mindig közbelépett, ha valahol elakadt a munka. Ráadásul Nicole Haley a Tim Durhamre vonatkozó sajtóközleményeket is összegyűjtötte, Nicole Leete pedig mélyreható szekesztői munkát végzett a kézirat kezdeti stádiumában. A kézirat nagyon sokat köszönhet Deborah Justice kivételes szerkesztői képességeinek, aki annak idején éppoly ihletett kézzel nyúlt a Behálózva, mint most a Villanások kéziratához. Nagyon hálás vagyok Suzanne Alevának, aki az írás elhúzódó folyamatában nagy hévvel és módfelett sikeresen rekesztett el a külvilág elől.

Számos barát és kolléga volt olyan kedves, hogy különböző fázisaiban átolvassa a kéziratot és ellássa nagyszerű megjegyzéseivel. Sokat tudtam hasznosítani Barabási Dániel, Baranyi József, Kertész János, Maximilian Schich és Eduardo Zambrano gondos olvasásából – mindannyian értékes szempontokkal járultak hozzá az egész projekthez. A legtöbb esetben hálásan fogadtam el észrevételeiket és javaslataikat.

Nagy hasznomra váltak a Nyíri Kristóffal az idő természetéről és annak filozófiai következményeiről folytatott gondolatgazdag beszélgetések, és Kondor Imre segítsége, akitől először kaptam olyan adatokat, amelyek villanásokra utaltak a gazdasági folyamatokban, és aki lehetővé tette számomra, hogy bizonyos időt a Raiffeisen Bank devizaváltó pultjánál tölthessek, hogy megpróbáljam megérteni a devizakereskedelemben jelentkező villanások természetét. Sokat tanultam a törvényhozási és kormányzati döntések bonyodalmairól a Frank R. Baumgartnerrel és Bryan D. Jonesszal folytatott kiterjedt kommunikációból is. Brian Uzzi számos útmutatással szolgált részemre a villanásoknak az innovációkban játszott szerepéről. Kár, hogy a gazdaságról szóló fejezetet a végén ki kellett hagyni.

Befejezésül köszönöm Katinka Matsonnak és a Brockman Inc. munkatársainak, hogy otthont kerestek a könyvnek, valamint Stephen Morrow-nak a Dutton Kiadótól, aki nem csupán hitt a projektben, de napról napra türelmesen istápolta is.

Manapság egy könyv nem ér véget a szöveg megírásával – remekül szórakoztam, amikor Nick Blumm, Johanne Fantini, Isabel Meirelles és Alec Pawling segítségével az online változat – vagy ahogy neveztük, a mi „titkos tervünk” – létrehozásán dolgoztam. Aki még nem találkozott kreatív munkájuk gyümölcsével, megtekintheti a http://brsts.com címen.

Aztán ott van a hely szelleme is. Elgondolkoztak-e valaha, hogy hol íródik meg egy könyv? Irodában, padláson, konyhaasztalon? Nem mellékes kérdés – a hely mindenképpen beépül a könyv genetikai anyagába. A Villanások megírása közben rengeteg alkalommal váltottam helyszínt, Back Baytől South Bendig, Csíkszeredától a budai Várig, Newtontól Brookline-ig dolgoztam rajta. Az utolsó simításokat kávéházakban – a brookline-i Cafe Fix és Athans, utazásaim során pedig számtalan Starbucks, Newton Highlandsben viszont a Lincoln Street Coffee House – asztalainál végeztem. A végére egészen mély hála ébredt bennem az alkotómunka eme nagyvárosi patrónusai iránt, akik szerzők egész hadát segítették hozzá, hogy kávéból könyvet alkossanak.

Nagyon sok minden történt a könyv megírásának négy évében. Két csodálatos gyermekkel áldott meg a sors, négyszer költöztem, többször állást változtattam, a projekt utolsó szakaszában pedig egy kerékpárbalesetben a csuklómat is eltörtem – mind elég ok lett volna, hogy abbahagyjam, és inkább az életre kezdjek koncentrálni. Végül mégiscsak folytattam – ez a kitartás pedig nem lett volna lehetséges feleségem és társam, Janet megértése nélkül. Örök hálával tartozom neki.