MAJTÉNYI GYÖRGY

EGYETÉRTÉS
VADÁSZTÁRSASÁG

HORTHY, RÁKOSI, KÁDÁR ÉS NAPJAINK VADÁSZAI

© Majtényi György, 2021

© Open Books, 2021

A kéziratot a vadászat szempontjából átnézte: Dr. Tóth Sándor.

A kötetben található fényképek forrásai:

Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtára, Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára (Nagygyörgy Sándor festő- és fotóművész fényképhagyatéka; Mezőgazdasági és Élelmezésügyi Minisztérium iratai), Móra Ferenc Múzeum fényképgyűjteménye (Beretzk Péter fényképhagyatéka), Fortepan (Budapest Főváros Levéltára – Klösz György fényképei; UVATERV; Berkó Pál; Bojár Sándor; Szabó Gábor; Szalay Zoltán; Urbán Tamás). Beretz Katalin, Hegedűs Miklós, Majtényi György, Sándorfalvi László, Tollner György, illetve Tóth Sándor magángyűjteményei.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő
Aranyossyné Bondi Judit és Ungár Péter

Borító- és könyvterv Kathi Zsolt

Műszaki szerkesztő
Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-154-2

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak. A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

Tartalom

Előszó

1. KORMÁNYZÓI VADÁSZATOK

Horthy, a vadász

A kormányzó medvéskertje

Családi cserkelések, udvari vadászatok

Közel Afrikához

Diplomácia, politika, revízió, vadászat

A leghűségesebb magyar falu

Kázmér, a grizzly medve

Medvék és emberek a Ménes-völgyben

Egy korszak vége: az utolsó kormányzói vadászatok

2. KOMMUNISTÁK A LESGÖDÖRBEN

Rákosi Mátyás és a nyúlstráf

Vadászat és a munkáshatalom

A szocialista munka hőse – Láda János balladája

Kisgazdák, kommunisták, társasvadászatok

Mezőhegyes – a magyar vadászat NASA-ja

Koncepciós perek, terror, üldöztetés

A düsseldorfi vadászkiállítás, 1954

„Szarvasbőgéskor erős bikák lelövése kiadó” – Ungarn-Jägerek

Szabadság a magasban

A bajnai vadász, aki faházat ácsolt magának az erdő mélyén

Magyar vadászok Afrikában

3. ERDŐ, BEREK, SZOCIALIZMUS

A Mackó és a Diána Vadásztársaság

Az Egyetértés Vadásztársaság

Az első társasvadászatok

Cseterki Lajos és az őzbak

Az 1971. évi Vadászati Világkiállítás

A megszilárduló hatalom

…és a dám

Zalka Máté Vadásztársaság: a katonák klubja

A birkapörkölt és a hatalom

A SZOT-vadásztársaság: Gáspár Sándor, Fock Jenő, Biszku Béla…

Bölények, disznók, vadkacsák és fácánok

4. CSERKELÉS A RENDSZERVÁLTÁS UTÁN

A Parlamenti Vadásztársaság

A Bankszövetség és az új földesurak

Vadászok a Nyúlszigeten egykor és ma

Titkos kormányvadászatok?

Kanadai lúd, mezei nyúl, gyöngytyúk és a rénszarvas

Vadászat = Highway to NER

Források

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Hercegek, tisztek, tisztviselők,
Miniszterek és kegyencnők,
Testőrök, bankárok, a kormányzó,
Írók és színészek – nincs hiányzó.

(Hobo: A vadászok gyülekezője)

– Gyurikám, próbáld már ki te is!

– Köszönöm, én inkább nem élnék a lehetőséggel.

Újabb lemondó legyintés volt a vadász válasza arra, hogy bár megtehetném, nem szeretném megízlelni a fácánvadászat örömét. S én valóban sohasem várakoztam feszülten a lesben, és nem tapostam az avart erdei vadászösvényeken, puskával a kezemben, ám a vadászat jelensége mindig is érdekelt. Először talán akkor fogott meg a téma, amikor még tizenévesként Hobo Vadászat albumának költői lejtésű sorait hallgattam, függetlenítve magam az iskola panelkerítésére fújt „EDDA Művek az a baró, / beszarhat mellette a Hobo” felirattól. Ezt követően a rendszerváltáskor csengett ismét fülembe a „Hazamennek a vadászok” sor a lemezről. A vadászat nekem kizárólag a hatalom, a hatalmasok túlkapásainak a metaforája volt – sokáig.

Amikor kutatóként elkezdtem foglalkozni a témával, megismertem valamelyest a vadászok saját világát, és meghallgattam róla az ő gondolataikat. Közelről láthattam, hogy nemcsak a politika puskás emberei vadásznak vagy az ő környezetük, hanem olyanok is, akiknek ez a hivatásuk, és éltető elemük az erdőzúgás. Egy alkalommal, még tíz évvel ezelőtt, a Klubrádióba hívtak beszélgetésre két, idősebb vadász, vadgazdálkodásból doktorált erdőmérnökök, kedves ismerőseim, Rácz Antal és Tóth Sándor társaságában. Ott a rádiósok kérték, hogy a vendégfalra írjuk fel – más vendégekhez hasonlóan – mi is a nevünket és a hivatásunkat. Én a foglalkozásnál egy pillanatra megtorpantam, félbehagyva az írást (levéltáros, történész, kutató), ekkor Rácz Antal közbeszólt kedvesen: nyugodtan írjam azt, hogy „elméleti vadász”.

A vadászat kezdetben nekem egyetlen, egyszerű képlettel volt leírható, a matematika nyelvén megfogalmazva, valahogy így: vadászat ≈ hatalom + önzés = mindenkori magyar politika. Idővel azonban már számomra is jóval többet jelentett ennél, annak ellenére, hogy továbbra is megmaradtam elméleti vadásznak. Mégis sok szempontból beléptem a vadászat világába, ahogy a vadászok történetei is az én gondolkodásomba. Amikor vadászatokon vendégeskedtem, és vadászokkal beszélgettem erdei ösvényen, tisztáson és erdőszéli vadászházakban vagy akár az otthonaikban, a falra szögezett trófeák alatt, azt éreztem, hogy végre kiléptem a levéltárak poros levegőjéből, és közelebb lehetek nemcsak az élethez, hanem talán a történelemhez is. Úgy véltem, a vadászat története olyan terep, ahol sokat meg lehet érteni a múltból. Mindeközben ennek kapcsán is egyre bizonyosabb voltam abban, hogy sem a kutatásban, sem az írásban nincs, mert nem is létezhet kívülállói szerep.

Mivel sokat írtam a vadászatról, egy-két mondat elkezdett keringeni az erről szóló írásaimból is a világhálón, és közöttük az egyik, mulattató módon, később több vadásztársaságnak a jelmondatává vált: „A vadászok úgy tartják, hogy a vadászaton ismerszik meg, ki milyen ember valójában.” Amikor először viszontláttam mottóként a mondatot, nem emlékeztem már pontosan arra, hogy mi volt a szándékom vele annak idején, és a benne foglalt gondolatot sem éreztem már kellően magvasnak. Abban azonban bizonyos lehettem, hogy az elismerés nem a személyemnek vagy az írásművemnek szólt. Az egyik társaságnál vélhetően azt gondolták a tagok, hogy az idézet valamelyik régi nemes vagy vadászíró tollából származik, és később, az interneten jelmondat után kutatva, átvették azt tőlük mások is. A virtuális térben vadászíróvá váltam. Nem sokkal utóbb egy jelképes elismeréssel tiszteletbeli vadásszá is avanzsáltam, amire viszont azóta is büszke vagyok. Tíz évvel ezelőtt a Budavidéki Vadgazdaság egykori vezetője, Tollner György avatott „munkatárssá” jelképesen és félig viccesen azzal, hogy mellemre tűzte a vadgazdaság jelvényét. Tóth Sándor, a magyar vadgazdálkodás korábbi irányítójának a nyolcvanadik születésnapját ünnepeltük ekkor. Valódi megtiszteltetés számomra, hogy a bizalmukba, barátságukba fogadtak.

Amikor Halmos Ádámmal arról beszélgettünk, hogy miről is írhatnék könyvet az Open Books kiadónak, olyan témát javasolt, aminek van a jelennel összefüggő vonatkozása. A pandémia időszaka volt ez (is), a Mikszáth Kálmán téren a bezárt kávézóból az ablakon át kikért üvegből lehetett csak sört inni. Tragikus hírek tudósítottak a járvány áldozatairól, ám a politika mindeközben bőszen a vadászati világkiállítást tervezte. Az állam képviselői tízmilliárdokat költöttek a rendezvényre – saját kedvtelésükre, közpénzből – a járvány idején, amiközben recsegett-ropogott az egészségügy, és a rosszul felszerelt kórházakban emberek szinte minimálbérért küzdöttek mások életéért. Mintha a magyar irodalom Mikszáth Kálmán-i alakjai elevenedtek volna meg a magyar politika valóságában és a mi beszélgetésünkben is, s nem csupán a hely szelleme miatt: adomázó, jókat evő, sokat ivó magyar urak balladai fényben, akik még csak nem is legyintettek a környezetükre. A helyzet tragikumától függetlenül, magától értetődőnek tűnt, hogy e régi témámnak lehetne akár önálló könyvet is szentelni.

A vadászat általánosságban a hatalom, illetve a múlt és a jelen közti áttűnések jelképe. A politika sohasem csak a saját valóságában létezett, nem csupán tárgyalások, alkuk, fondorlatok, cselvetések, hanem személyes tapasztalatok, hétköznapi életérzések, mindennapos és nem mindennapi történetek egyvelege is. A vadászaton keresztül megmutatható a hatalom lélektana. Az uralmi elit soha nem egyszerűen csak a hatalom igézetében él, hanem annak a varázslatnak a rabja, amely azt mindenkor körülveszi. Ennek része a fényűzés, a lakomák, a kastélyok vagy a vadászat is. E könyv alapállítása és kiindulópontja az, hogy a vadászat a magyar elitek életében erősebb, szorosabb kötelék, mint akármelyik ideológia.

A vadászat története átkalauzol minket a 20. század történelmén, az egymást követő korszakokon. Horthy Miklós kereste a népszerűséget: szívesen mutatta magát a közvélemény előtt rátermett politikusnak és rettenthetetlen vadásznak. Környezetének a tagjai tudták róla, hogy szenvedélyesen cserkel, és próbáltak a közös vadászatokon a közelébe férkőzni. Horthy úgy vélte, hogy a vadászmeghívások révén a diplomáciában is el lehet érni olyan sikert, amit más úton-módon nem. A kormányzó udvari vadászatai a korabeli uralmi elit életének a legfontosabb eseményei közé számítottak. Rákosi Mátyás, mint szinte minden mást, a legjobb vadászati lehetőségeket ugyancsak meg akarta szerezni magának, és hamarosan meg is kaparintotta őket. Először kisgazda politikustársait szorította ki a hatalomból és a vadászatból, majd végül saját elvtársait. Idővel egyes-egyedül maradt a terepen. Később a pártfőtitkárnak meg kellett tapasztalnia azt, hogy a hatalom törékeny, s nemcsak megszerezni és megszeretni lehet, hanem elveszíteni és megsiratni is. Kádár János a hatalom éveiben a vadászatot arra használta fel, hogy ezáltal szabályozza a környezetét és felügyelje a kádereket. Szinte kényszeres következetességgel élte a mindennapjait. Egy idő után Kádár azonban már hajdani szenvedélyében sem lelte örömét, s ereje, sőt kedve sem volt ahhoz, hogy a vadásztársaságát személyesen irányítsa. Hatalom és jelképe azóta sem vált el egymástól: a vadászat ma is a politika nyers eszenciája.

A hatalmasok Magyarországon amellett, hogy mindig is vadásztak, egyenlőtlenségen, igazságtalanságon, részvétlenségen és személyes önzésen alapuló rendszereket építettek. Voltak olyan pillanatok a magyar történelemben, például az első, a második vagy a harmadik Magyar Köztársaság idején, amikor úgy tetszett, hogy a politika más lesz attól fogva. S bár sokszor úgy tűnt, hogy az önzés végre leteszi a fegyvert, újabb és újabb politikus-vadászok léptek színre.

A vadászat történetén keresztül általában is úgy tetszik, mintha a mindenkori magyar uralmi elitnek csak egyetlen hagyománya lenne. Mintha ugyanaz a folyó sodorta volna magával a különböző korszakok politikusait, és amikor úgy látszott, hogy apadó vizű patakká sorvadt, sőt már szinte kiszáradt a medre, még akkor sem tudtak kilépni a partra.

Az események hátterében azonban mindig ott áll az igazi vadászok mindennapi bölcsessége, akik saját szabályaik szerint élik az életüket, a vadászatot a természet részének, és mint ilyet, ősi mesterségnek tekintik. Ők szinte az évszakok körforgásához hasonlatos szabálynak, adottságnak tekintik azt, hogy a politikusok, a hatalom birtokosai is vadásznak. Ahogy egy bölcs és híres vadász, Nagy Endre megfogalmazta egyszer a balatonedericsi fák alatt, amikor jóakarói azt magyarázták neki, hogy a rendszerváltás után kit is volna illendő magához meghívnia: „Engem nem érdekel a politika, én inkább a bivalyokkal foglalkozom”. A vadászoknak nemegyszer úgy tetszett, hogy létezik egy másik univerzum, ami csak az övék, és amelynek saját szabályai vannak. A diktatórikus rendszerek idején sokan építettek maguknak olyan, párhuzamos világokat, ahol a tapasztalás kényszerűen kialakított keretei mások voltak, mint az őket fojtogató külvilágban. Hétköznapi emberek sokasága cselekedett így Magyarországon az autoriter rendszerek és a diktatúrák évtizedeiben. Fontosnak tartottam, hogy szinte minden szereplő megszólaljon ebben a könyvben, köztük azok az emberek is, akik nem voltak a korabeli közélet meghatározó szereplői, és akiknek a gondolatait nem jegyezték le szó szerint. Találhatók így a szövegben – a korabeli források vagy mások elbeszélése alapján – rekonstruált gondolatok, dialógusok is.

Ennek a könyvnek a vadak is a főszereplői; mindenkor erkölcsi kényszer az áldozatokról beszélni. Róluk szól azonban a legkevesebb történelmi forrás, így az ő személyes megjelenésük a műben jórészt a szerzői képzelet műve. Kísérlet arra, hogy jelezzem az ő szempontjaikat, érzelmeiket a történelemben: egy olyan emberi történetben, amely sohasem róluk szólt. E képek a vadászat, az ölés aktusát mutatják be az áldozatok szempontjából: a vért, a fájdalmat, a szenvedést, a haláltusát és a pusztulást. Magyarországon a vadászok a vadat hagyományosan az elejtőről nevezik el. Nem érdemes ezúttal hosszabban elmélkedni azon, mennyire nem rokonszenves jelenség egy vadat – vagy akár a trófeáját – a vadászról elkeresztelni. Mindenesetre én most nem követem ezt a szokást; Horthy-medve, Kádár-bika vagy Semjén-rén helyett inkább keresztnevekkel illetem a lelőtt állatokat, amikor hosszabban is felbukkannak a történetben. A könyv lapjain őket is mindenhol személyes névmással, illetve a vonatkozó névmás személyekre utaló alakjával (aki, akik) jelölöm. Idekívánkozik még az a megjegyzés, hogy elejtőiket sajnos nem lehetett minden fejezetben képileg is ábrázolni, mert a Magyar Távirati Iroda ma a politikusok hozzájárulásához köti a fényképeik közreadását. Ha egy közszereplő nyilvános rendezvényen (például vadászkiállításon) vesz részt, az a kép sem közölhető az engedélye nélkül. Sajátos adalék ez is a mai korhoz, a sajtó- és az információs szabadság állapotához. Szerzőként így nem tehetek mást, mint hogy nyomatékosan jelzem az olvasónak: minden lelőtt vad, minden vadászház előtti teríték mögött ott állt legalább egy vadász, még akkor is, ha ez a könyv utolsó fejezetének a képein nem látható.

E sorokat tehát elméleti vadászként írom, a kívülállóra jellemző távolságtartással, ámde őszinte, megrögzött kíváncsisággal és a megértés szándékával is. A szöveget ezúttal nem terheltem meg a kívülálló magyarázataival vagy a kutató értelmezéseivel, mert talán nem is érdemes mást és többet elmondani annál, mint amit a vadászat maga elárul a magyar politikáról és az ország modernkori történelméről. A kötet végén – nem véletlenül – nincs összegzés, és a művet lezáró következtetésekre se számítson az olvasó. Ez a történet ugyanis még nem ért véget, a jelenben is íródik, és a jövőben sokféleképpen folytatható.

Felröppent egy fácán, a vadász célzott, és szép lövéssel eltalálta a madarat. A vergődő állat tollai sokfelé szálltak. A kutya némi nógatásra utánaszaladt, és a puskás ember lábai elé rakta a zsákmányt. A kormányzó elégedett mosollyal az arcán állt a tisztáson, újratöltötte a fegyverét, ismét célzott és tüzelt, újabb fácán esett le a fűbe. Horthy Miklós előkelő vendégei elismerően bólogattak; puskával a kezében ott állt a fácánlesben Bethlen István miniszterelnök és Habsburg József főherceg is. 1929 decemberében e gödöllői vadászaton rögzítették az egyik első hangosfilmet Magyarországon. A filmből sokáig úgy tetszik, mintha mindenki jól érezné magát: dörögnek a puskák, apportíroznak a kutyák, és kedélyesen társalognak az előkelőségek. A nézőnek mégis kellemetlen, rossz érzése támad. A vadászat végén hajtók viszik be a tisztásról az összegyűjtött zsákmányt, és egyikük megbotlik, ami tréfálkozásra készteti a vadászokat.

Az amerikai Fox News Stúdió munkatársai valamennyi országban, ahova eljutottak, az uralkodókról vagy a politikusokról rögzítették az első tudósításokat, talán, mert így tartották illendőnek, vagy mert azt szerették volna elérni, hogy máskor is forgathassanak. E felvételek mellett a filmesek több, rövid kisfilmet is készítettek Magyarországon. Az egyik felvétel cigány gyerekekről szól, akik Budapesten bérházról bérházra járva, hegedülve keresik meg a napi betevőre valót, és a stáb elutazott az ország távoli, szegényebb szegleteibe is. Pillanatképeket rögzítettek annak a Magyarországnak a mindennapjairól, ahol több millió ember nélkülözött, az elit pedig a Habsburg uralkodók és az arisztokraták egykori szokásait másolva élte a mindennapjait, és vadászott a volt királyi birtokokon.

A Horthy-korban a nyolc-kilenc millió lakosú országban a közel négy és fél milliós parasztságnak becslések szerint a kétharmada nem tudott a földbirtokából megélni. Az 1945-ös földosztásig az ország földterületeinek nagy része – a nemzedékek óta vadászó – nagybirtokos családok tulajdonában volt. A korabeli szélsőjobb publicistái „a hárommillió koldus országának” nevezték a trianoni Magyarországot, amit később átvettek tőlük a rendszer baloldali kritikusai is. A falukutató írók, szociográfusok írásai megörökítették a cselédség sanyarú sorsát, illetve a parasztság alsóbb rétegeinek nyomorúságos életkörülményeit. Az 1929-es nagy gazdasági világválság alatt nemcsak a zsellérek, hanem sok városi munkáscsalád is elveszítette a kenyérkeresetét. A magyar társadalom széles csoportjainak meghatározó életélményévé vált az éhezés, a nélkülözés.

Horthy, a vadász

A kormányzót, nagybányai Horthy Miklóst és József kir. herceget várták, aki 11 óra előtt néhány perccel érkezett meg s személyesen fogadta az urak köszöntését, felment az emeleti csarnokba. Néhány perccel 11 óra után fanfár mélabús szólama hangzott fel az egyik erkélyről. Clement Károly régi magyar vadász-motívumokból összeállított dallamai keltek szárnyra (…) az egybegyűlteknek hirdették Magyarország kormányzójának érkeztét.” A Nimród vadászújság így tudósított 1925-ben arról, hogy a kormányzó más előkelőségek mellett tiszteletét tette a városligeti Vajdahunyadvárban megrendezett agancs- és vadászati kiállításon. A tudósítás érdekessége, hogy a kiállítást csak május 16-án nyitották meg, ám a lap már május 15-én megjelent számában beszámolt az eseményről. A lelkes újságíró feltehetően elkérte a kiállítás forgatókönyvét, az előre megírt beszédeket, a nagy hatalmú kormányzót fogadó lelkes ovációt meg borítékolni lehetett.

A korszak propagandája jellegzetes kultuszt épített a közvélemény szemében – ennek hatására is – egyre karizmatikusabbnak tűnő kormányzó személye köré. Kezdetben a polgárháborús állapotok után az új jogrend megteremtését, a konszolidációt kötötték a politikájához. Később, az 1929-ban kirobbanó gazdasági válság alatt Horthy Miklós már olyan emberként jelent meg a nyilvánosság előtt, aki képes az országot kirántani a kátyúból, és megteremteni a létbiztonságot. Az 1930-as évek végétől pedig a trianoni határok revízióját mutatták be az ő személyes érdemeként: olyan, „országgyarapító” vezetőnek láttatták, aki feltámaszthatja a Trianon előtti Magyarországot. Horthy a „nemzet vezére”, családja az ország „első családja” lett, mindennapjaikról rendszeresen tudósított a kormánypárti sajtó.

A kormányzó személye körüli kultusznak idővel szertartásszerű elemei is lettek. Az ország lakosságának évről évre meg kellett ünnepelnie a kormányzóválasztás évfordulóját (március 1-jét), Horthy Miklós születésnapját (június 18-át) és a névnapját (december 6-át) vagy a Nemzeti Hadsereg budapesti bevonulásának napját (november 16-át). Ezekről az eseményekről a korabeli írott sajtó és a filmhíradók is tudósítottak. A kormányzati sajtóban az ünnepélyes események közötti időszakokban is sorjáztak a Horthy család mindennapjairól, és sok esetben a vadászataikról szóló híradások. Kétségkívül Horthyék voltak a kor „celebjei”, akiknek a kor közvéleménye látszólag bepillanthatott az életébe – pontosabban azt láthatták, amit a kormányzó, illetve a kor propagandája a hétköznapjaikból láttatott –, és egy idő után már várták is a kormánypárti sajtó olvasói az újabb és újabb híradásokat.

HORTHY MIKLÓS TÁRSASVADÁSZATON, BETHLEN ISTVÁN

Úgy tűnik, Horthy maga legalább annyira akarta a népszerűséget, mint a hatalmat, pontosabban e két jelenség az ő gondolkodásában egybeforrt. Ferenc József szárnysegédjeként annak idején megtapasztalta az uralkodó személyét övező kultikus tiszteletet, s hasonló áhítatot szeretett volna teremteni saját személye és családja körül. A hatalom évtizedei kétségkívül formálták a személyiségét, és mintha fokozatosan eggyé vált volna az annak idején a császár oldalán megismert és saját magának is elképzelt szereppel. Az ő felfogásában a hatalom az uralkodó vagy a kormányzó személyéhez kötődött, és hogy nem érdemtelenül, azt a személyes rátermettségén túl a felé áradó tisztelet ugyancsak bizonyíthatta.

Horthy Miklós mindennapjait egyre inkább a személye körül teremtett kultusznak való megfelelés határozta meg, és a kormányzást többnyire átengedte a – nála sokszor rátermettebb – miniszterelnökeinek. Teniszezett, lovagolt, vadászott, díszes rendezvényeken jelent meg; vezetésre termett, erős férfinak akarta mutatni magát. Még hetvenéves kora felett is testi erejét, sportosságát, ügyességét fitogtatta a közvélemény előtt, holott akár más erényeket is hangsúlyozhatott volna politikusként. Nem sok olyan kép, ábrázolás maradt a kormányzóról, amely töprengő, vívódó, gondolkodó vagy akár olvasó, könyveket forgató embernek mutatja, annál több viszont a vadászatairól és a vadászzsákmányairól. Nem mélyenszántó beszédek, a közösségnek szánt bölcs aforizmák, papírra vetett magvas gondolatok, hanem sokkal inkább vadkanagyarak, szarvasagancsok, vaddisznó- és medvebőrök szegélyezték politikusi pályáját. Kultusza nemcsak saját személyiségéből, hanem a korabeli magyar közvélemény elvárásaiból is fakadt, amely mélyen és megrögzötten patriarchális volt. A magyar társadalom nemcsak ekkor, hanem az elkövetkező évtizedekben is sokkalta inkább elfogadott vezetőnek egy erősnek látszó férfiembert, mint egy művelt nőt. S az elit köreiben hagyományosan a férfiúi erőnek, a férfiasságnak az egyik jelképe volt a vadászat.

Az „ellenforradalmi” Horthy-rendszer az őszirózsás forradalom és a Tanácsköztársaság elutasításán alapult. Kiépülését a fehérterror előzte meg, amelynek során fegyveres különítményesek követtek el gyilkosságokat a legfelsőbb vezetés tudtával, illetve parancsára. A legelfogadottabb becslések szerint – a korábbi vörösterrorra válaszul elrendelt – megtorlás öt-hatezer áldozatot követelt. Magyarország államformája ismét királyság lett, ám az uralkodó helyett – elvileg csak ideiglenesen – Horthy Miklós kormányzóként állt az ország élén. A Monarchia korábbi admirálisát, a Nemzeti Hadsereg vezetőjét 1920. március 1-jén választotta meg a Nemzetgyűlés államfőnek. Ezt követően az ő neve, személye és politikai törekvései fémjelezték Magyarország történelmének következő közel két és fél évtizedét.

Horthy Miklós – kormányzóként – a gödöllői kastélyt saját rezidenciájaként használta. Annak idején Ferenc József császár is tartott udvari vadászatokat a gödöllői birtokon. Horthy minden év augusztusában hosszabb időt töltött a kastélyban, és rendszerint megfordult ott a vadászidény alatt, tavasszal és ősszel is. A Horthy-korszakban a korábbi királyi Erdőhivatalok erdői, mezői lettek a kiemelt kormányzói vadászterületek. Ezek közé tartozott Gödöllő az Isaszeg, Valkó és Haraszt melletti vadasparkokkal, Galgamácsa, Visegrád, Budakeszi vagy Nagykovácsi. Az Erdőhivatal erdészei Gödöllő mellett – a kor fővadásza, Nemeskéri-Kiss Géza vezetésével elkerített területen – tenyésztették a szarvasokat, és híres állományt alakítottak ki a háború előtti állatok maradékából és a betelepített vadakból. Az itt elejtett szarvasok agancsaival Horthy Miklós a Nemzeti Vadászati Védegylet évente megrendezett trófeakiállításain több arany-, ezüst- és bronzérmet is nyert, amiről a sajtó rendre beszámolt. Az 1937. évben elejtett „csonkamagyarországi szarvasagancsok” közül például három trófeát díjaztak aranyéremmel, az egyik éppen a kormányzó zsákmánya volt: „vitéz nagybányai Horthy Miklós Magyarország Főméltóságú Kormányzója által Valkón (Pest m.) elejtett bikának páratlan 12-es agancsa. (…) A kevéságú, hosszú agancstörzsű, szép magyar agancstípus képviselője.”

HORTHY GÖDÖLLŐI SZARVASZSÁKMÁNYÁVAL

A tudósítás megfogalmazása is érzékelteti, hogy a magyar vadászok az ország egykori területén lőtt vadakat hagyományosan magyarnak, azaz nemzeti tulajdonnak és kincsnek tekintették, illetve továbbra is vadásztak volna az első világháború után elcsatolt területeken csatangoló vadakra. Minderről a csehszlovák, román vagy osztrák vadászok kétségkívül másképp gondolkodtak; a vadaknak pedig vélhetően nem számított az, hogy mikor éppen ki vadászik rájuk. A magyar vadászok számára mindenesetre a trianoni békeszerződés a jórészt elérhetetlenné vált, korábbi kedvelt vadászterületeik elvesztését is jelentette. Az új határok elvágták őket a hiúzoktól, a farkasoktól, a mormotáktól, a medvéktől, a zergéktől, a siketfajdoktól vagy a császármadaraktól. E vadak ugyanis csak elvétve fordultak elő a trianoni országterületen, így nem is keríthették őket puskavégre.

Horthy Miklós kormányzót már gyermekkorától vadásznak nevelték. Annak idején a család kenderesi birtokán is vadászott, többnyire apróvadra, nyúlra vagy fácánra. Tengerésztisztként sem hagyott fel e szenvedélyével, így például kengurura is lőtt, illetve cápát zsákmányolt Borneó szigete mellett. Horthy 1909-től volt az uralkodó szárnysegédje, és ettől fogva Bad Ischlben, a császár kíséretének a tagjaként sokat vadászhatott vele zergére. Ezeken az alkalmakon a Habsburg uralkodó példáját követve az ifjú szárnysegédnek ausztriai német szokás szerint kurta zergebőr nadrágot és zöld vadászkabátot kellett öltenie. Később, Magyarország államfőjeként, kormányzójaként már ő diktálta a szabályokat és határozta meg az elit szokásait. Végleg szögre akaszthatta a tiroli rövidnadrágot, amit – visszaemlékezése szerint – soha nem is kedvelt.

E trauma hatása alatt a Horthy-kor hatalmasságai új vadászterületeket kerestek. Ilyen volt a Mezőhegyes melletti erdőség – e történelmi területről a könyv későbbi fejezeteiben még sok szó esik majd –, ahol a kormányzó előszeretettel vadászott a kíséretével, illetve a vendégeivel. Rokoni szálak is kötötték őt e kies vidékhez, hiszen a szomszédos Tompapusztán lakott feleségének testvére, Purgly Emil, akit a kormányzó – jellemzően a korszak nepotizmusára, uram-bátyám világára – később földművelésügyi miniszternek nevezett ki. Horthy vendégeit általában a Turán különvonat szállította a vadászatokra, amely Mezőhegyesre, a Centrál Szálló közelébe futott be, ahonnan a vendégek – visszaemlékezések szerint – a lábuk elé terített vörös szőnyegen lépdelhettek az elegáns hotelig. A kormányzó az aggteleki karszt erdőségeibe, Szinbe is lejárt vadászni, amikor ideje engedte – általában évente háromszor-négyszer –, és ezzel a területtel nagy tervei voltak. Horthy vadászként a trianoni határokon kívüli országrészek elvesztése kapcsán ugyanis különösen fájlalta azt, hogy a medvevadász-területeket, így a görgényi havasokat is elszakították az országtól.

A KORMÁNYZÓI ERDŐHIVATAL SZEMÉLYZETE