SUSAN TAUBES

ELVÁLÁS

Fordította
LÁZÁR JÚLIA

DAVID RIEFF
bevezetőjével

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Susan Taubes: Divorcing
New York Review Books, New York, 2020

Copyright © 1969, Susan Taubes

All rights reserved

Introduction copyright © 2020, David Rieff

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Lázár Júlia, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-145-0

Elsa Firstnek,
aki már akkor tudott a könyvről, amikor még meg sem íródott

BEVEZETŐ

Ha vannak kultuszkönyvek, akkor vannak kultuszfigurák is. Hogy miféle alkímia hatására kerülnek a korábban ismeretlen vagy nem értéküknek megfelelően elismert emberek az utókor képzeletének kivételezett szegletébe, az soha nem teljesen világos, és nem keverendő össze a hagyományos értelemben vett hírnévvel. Rideg távolságtartással szemlélve ezeknek a kultuszfiguráknak az életműve inkább sovány, mint jelentékeny. Ez azonban még növeli is a rajongótáborukat, mintha csak illusztrálnák Ludwig Mies van der Rohe szállóigéjét, miszerint a kevesebb több. Ezek a férfiak és nők általában a karizma (mindig jelen van) és a szépség (gyakrabban igen, mint nem) valamilyen kombinációjával keltenek figyelmet, ehhez járul hozzá az is, bármilyen szívtelenül hangzik, hogy viszonylag fiatalon halnak meg. Csodálóik gyakran kiáltanak fel: „Mi mindent elérhetett volna, ha életben marad!”

Az Elválás, amelyet 1969-es megjelenése után gyorsan elfeledtek, még nem kultuszkönyv, holott minden ehhez szükséges ismérve megvan, a szerzője viszont mindenképpen az a ragyogó elme, elbűvölő és elveszett ember, akit fentebb leírtam. A kultikus alak tipológiája már-már kínosan illik rá: karizmatikus, Greta Garbo-féle szépség, de mindenekelőtt, ahogyan azt a hozzá közel állók mind elfogadták, a puszta létezést megsemmisítő tehernek tartja, és radikális esetlegességgel kezeli a világot. Amit mondok, nem spekuláció, hanem őszinte vallomás. Az 1950-es évek elején a massachusettsi Cambridge-ben Taubes és későbbi férje, a rabbi és filozófus Jacob Taubes a szüleim, Susan Sontag és Philip Rieff legközelebbi barátai lettek. Gyermekeik, Ethan és Tania az én barátaim és kortársaim. Miután a Taubes házaspár és a szüleim is elváltak, és mindkét család New Yorkba költözött, Susan Taubes és anyám továbbra is meghitt barátok maradtak. Kapcsolatuknak csak Taubes öngyilkossága vetett véget 1969 novemberében, alig egy héttel az Elválás megjelenése után. Anyám azonosította a holttestet. Jóval később vallotta be nekem: „Sosem bocsátok meg neki… és sosem heverem ki a halálát.”

E. M. Cioran román filozófus és aforizmaszerző mondja, hogy egy könyv nem más, mint elnapolt öngyilkosság. Az Elválás esetében nagyon rövid haladékkal. Hetekkel a halála előtt Taubes ezt jegyezte fel a naplójába: „A szobámban ülök. Kimegyek. Aztán újra be, hogy teljen az idő. Körülbelül két hét múlva vízbe fojtom magam.” Anyám mégis mindig arra gondolt, hogy Taubes öngyilkosságának közvetlen oka a könyv rossz fogadtatása volt: leginkább egy ádáz és mai nézőpontból döbbenetesen nőgyűlölő írás a The New York Times kritikusának, Hugh Kennernek a tollából, egy olyan korban – hol van már az az idő, és milyen jó, hogy ma már nem így gondolkodunk –, amikor egy könyv szempontjából életet-halált jelentett a kritikus fölfelé vagy lefelé mutató hüvelykujja. Akár igaz ez a szempont, akár nem, Taubes minden munkája és életének nagy része (anyám szerint, akitől többet tudok, mint amit magamtól gyaníthatok) a halálának főpróbája volt. Az Elválás egészen biztosan, Taubes nem is ezt a címet adta neki, csak beleegyezett, amikor a kiadói elutasították az ő munkacímét: „Koporsóban Amerikába és vissza”.

Az utólagos bölcsesség célja ugyan a homály eloszlatása, de gyakran kifejezetten bosszantó. Ha ebben az esetben mégsem, akkor is szeretném felszabadítani Taubest a csodálói szemében. Sokkal több volt pusztulásra ítélt művésznél vagy Renata Adler korai előfutáránál (pedig bizonyos szempontból ez is tagadhatatlan). Nehéz az életművet – African Myths and Tales (Afrikai mítoszok és mesék), valamint az indiántörténeteket 1963 és 1965 között kötetbe gyűjtő The Storytelling Stone (A mesélő kő) kivételével – nem a saját halála prózában elkövetett főpróbasorozatának tekinteni. Mindig is izgatta a síron túli emlékiratok gondolata – Chateaubriand e műfajban alkotott művének a címe is ez –, és a Simone Weilről írott egyetemi diplomamunkájával kezdődő életműnek az A Lament for Julia (Sirassuk Júliát) című, még publikálatlan kisregényen át a maroknyi elbeszélésig a halál a hajtóereje. A sírmotívum még a kritikáiban is előkelő helyet kap: a Négerek című Jean Genet-darabról „Amikor az ember a saját temetésére megy” címmel ír, pedig a darab elsősorban a fehérek rasszizmusáról szól, azon belül is egy gyilkosságról és egy bírósági tárgyalásról, azaz halál van benne, de temetés nincs. Később ugyanennek a kritikának az átdolgozott változata megjelent a The Tulane Drama Review-ban, immár a megfelelőbb Fehér maszkok mögött címmel. A szerkesztők helyesen döntöttek. De annak ellenére, amit a józan kereskedelmi érzék diktál, és amit a szerkesztők megfogalmaztak – az Elválás sem a leghívogatóbb cím, de a „Koporsóban Amerikába és vissza” egyenesen taszító –, maga a könyv az eredeti címet igazolja, akkor is, ha a szerkesztők nem ilyen műre számítottak.

Jobb, ha óvatosan fogalmazunk. Az Elválás nem egyszerűen egy házasság megromlásának a krónikája, nem csak a nő harcát ábrázolja, aki ki akar törni a pszichikai, szexuális és általános présből, azaz a férje hatalmából – de nem is a halálról szól. Ellenkezőleg, többféle narratívát fog össze a regény, néha mesterien, néha egyenetlenül. A szinte lineáris, memoárszerű történetet Sophie Blind, magyarul Vak Zsófia beszéli el – Taubes gyengéje, hogy szeret didaktikus neveket adni az alakjainak –, és a házasságból való szabadulás krónikája hol elhalványul, hol kiélesedik a modernista kísérlet előterében, amelyben szándékosan elmosódik a határ valóság és álom között.

A könyv első részében Sophie közli az olvasóval, hogy halott, és csak ennek köszönhetően mondhatja el az igazat. Életében, állítja makacsul, másra sem vágyott, csak boldogságra, majd hozzáteszi, hogy a többi nőhöz hasonlóan (miközben a narrátor eredetisége és antinomizmusa hatására az Elválás nem túl hízelgő kordokumentum). Holtan viszont beszélhet hatalomról és igazságról. Egy ilyen prológussal méltán elkezdődhet a regény.

Sophie természetesen nem halott, legalábbis a regény következő részében nem. Ezra és Sophie házasságának részletei derülnek ki, a narrátor röpköd az időben a házasság eleje és vége között. Akik emlékeznek Jacob Taubesra, vagy olvasták a róla írott visszaemlékezéseket, megállapíthatják, hogy Ezra portréja mindenestül őszinte és pontos: a sármja, az okossága, a kegyetlensége és a bujasága is benne van. Az a férfi, aki később büszkén írta egy barátjának: „Lehetetlen alak vagyok”, tényleg az volt, a nőkkel meg különösen. A regényben Ezra leszólja Sophie-t, aztán elmondja, hogy pont azokat a tulajdonságokat szereti benne, amelyeket kárhoztat, majd újra leszólja. Sophie végigveszi a házassága minden örökségét, és közben elképzeli saját halálát, olyannyira, hogy egy ponton, amikor látja magát holtan, éppen Ezra és Nicholas, Sophie szeretője azonosítják a holttestet, és várakozás közben kicserélik nézeteiket a judaizmussal, a Heidelbergi Egyetemmel és a chartres-i székesegyházban látható egyik festménnyel kapcsolatban. A könyvben nem ez az egyetlen efféle párbeszéd. Sok szempontból művelt embereknek írt és művelt emberekről szóló regény ez: Sophie megjegyzi például, hogy amikor Nicholas előtt megüti a fiát, Joshuát, Nicholas a csalódottságát úgy fejezi ki, hogy közben Franz Kafkára utal.

Túl sok ez, különösen a 2020-as évek olvasójának, hiszen még a nem egészen a valóság talaján álló akadémikus értelmiségiek is megegyeznek abban, hogy a műveltség és a hozzá kapcsolódó referenciák tárháza csak elfed mindenféle elnyomó struktúrákat, és mai zsargonnal szólva erősen megkérdőjelezhető. Még a közömbös vagy a kortársak tiltására allergiás olvasók is – pedig szerintem lényegesen többen vannak, mint ahányan ki merik dugni a fejüket az ideológiai mellvéd mögül – idegesek lesznek az intellektuális és filozófiai utalások mennyiségétől. Pedig nincs ebben semmi kérkedés. Az Elválás tele van rejtéllyel, de a lélek fájdalmának leírása annyira perzselő, annyira egyetemes és felismerhető, Sophie erőfeszítése pedig, hogy ne adja meg magát, olyan meggyőző, hogy a kulturális utalások inkább háttérzenét adnak, mint barikádot emelnek – háttérzenét egy temetéshez, ami egyben vándorünnep. Sophie nemcsak a férjére és szeretőjére tekint vissza maró gúnnyal a sírból, de a családjára is: „Halott vagyok – jegyzi meg. – Lazíthatnak, ünnepelhetnek végre.”

Sophie házaséletének lelki gyötrelmeihez járul a család romboló öröksége. Már a könyv elejébe is beszivárog, a temetési jelenetbe, ahol a sír mellett Ezra azt mondja Sophie apjának: „legalább holtában méltóságteljes”, és az apa nem tiltakozik. A könyv harmadánál aztán Sophie, a szakítás megbízhatatlan narrátora átadja a helyét a gyerekkor tökéletesen megbízható narrátorának: a kiterjedt és zsidó Landsmann család (még egy beszélő név) nagypolgári világába vezet be a második világháború előtti Budapesten, majd Bécsben. Taubes mesterien gonosz portrét fest a basáskodó pszichoanalitikus apáról (akinek modellje, ahogy Ezráé Jacob Taubes, ezúttal az édesapja, a kor elismert európai, majd amerikai pszichiátere) és anyjáról, aki buzgón és könyörtelenül csalja az apát, majd elválik, és hozzámegy egy sokkal fiatalabb férfihoz. Mindez közvetlenül az Anschluss, tehát 1938 előtt történik, amikor a nácik bevonulnak Ausztriába. A következő részben szintén többé-kevésbé lineáris elbeszélése következik annak, mi történt azután, hogy Sophie és az édesapja Amerikába emigráltak. Aztán a realista narratíva ismét a fantáziának adja át a helyét.

A regény elején Sophie halott, legalábbis ezt feltételezzük: az író szándéka szerint pontosan nem derül ki. Ezra, Sophie apja és anyja, végül maga Sophie, aki a koporsóból beszél, megjelennek a magyar rabbinikus bíróság előtt. Kisgyermekkorától elrontott házasságáig végigtárgyalják Sophie egész életét, egyre hisztérikusabban. Végül a bíróság jóváhagyja a válást, majd Taubes narratívája újra realistába fordul, szerkezetben és tónusban, ha kronológiailag nem is. Ezrával van, még a házasságuk alatt, aztán Amerikában az emigrációt követő években, majd újra Budapesten, és megint Amerikában. Ennek a résznek a vége felé Sophie leszámol az anyjával, de minden megbékélés, sőt megértés nélkül. Ezután a történet elhalkul: Sophie a gyerekeivel; Sophie regényt ír New Yorkban; Sophie újra Európába megy. Kétségtelenül ez az Elválás leggyengébb része. Nekem úgy tűnik, hogy Taubes nem tudta, hogyan gyűjtsön egybe minden külső és belső hatást, és hogyan terítsen szét mindent ugyanazzal az erővel, amellyel az anyagát újra meg újra kezeli a regényben. Az is elképzelhető, hogy meghajolt a szerkesztői kérés előtt: legalább a regény vége adjon lehetőséget a megváltó katarzisra. Mindkét magyarázat puszta spekuláció részemről. Az ok lehet egyszerűen az, hogy az Elválás nem realista regény, és nem is tisztán kísérletező, tehát semmilyen végkifejlet nem tenne minket boldoggá. Az olvasó magára marad azzal, amit Taubes a regény egyik utolsó mondatában így fogalmaz meg: „az elhagyott álomhelyszínek miatti szorongás”.

Nagy a kísértés, hogy kijelentsük, ha Taubes tovább él, bizonyára jobb könyveket ír. No de melyik íróról ne mondhatnánk el ugyanezt? Szeretném azt gondolni, hogy megtalálta volna a módját, hogyan fogja igába írásainak eksztatikus ihletettségét, ami olyan döbbenetesen jelen van a Jacobnek 1951 és 1952 között írott, figyelemre méltó levelekben. Ebben az időben főleg Európában élt, Jeruzsálemben a kabbalizmus jeles tudósától, Gershom Scholemtől tanult, ennek nyoma a Weilről írott munkájában is fellelhető (a leveleket Németországban publikálták, 2014-ben). Taubes regénye azonban korlátai ellenére is kiállta az idő próbáját. Az Elválással egy időben sok érdekes experimentális regény született. Talán nem túlzás azt állítani, hogy ma már keveset érdemes elolvasni. Ez a mű az egyik ritka kivétel.

Állítólag David Hume mondta Rousseau-ról, hogy olyan, mintha a bőrét levetve járna közöttünk. Azt hiszem, ugyanez elmondható Susan Taubesról, és talán ez okozta az életében átélt mérhetetlen sok szenvedést, és ez teszi a könyvét, melynek alaptémája végül is a szorongás, egyszerre olyan könyörtelenné és figyelemre méltóvá. Ez a regény csupa alvadt vérdarab.

David Rieff

EGY

Nagy erőfeszítéssel nyitja ki a szemét, de másik szobában van; később végigsiet az utcán, a hívogató üzletek mellett, szépek a Place Vendôme kirakatai, az órák mint lapos érmék; tudja, hogy valami nem stimmel, hogy ki kell nyitnia a szemét, mert a szobájában az ágyon fekszik. Újra meg újra becsukja-kinyitja, most ágyban van; felismeri a szobát; a Hudson folyó közelében az emeletre beáradó fényt. A szemét mégsem tudja sokáig nyitva tartani; valahányszor pislog, változik a szoba, másik oldalra kerül az ablak, vagy valami sötét tömeg árnyékolja. Most kiveszi egy férfi alakját, felidézi a fájdalmat, kölcsönadta neki a testét, de nem volt felkészülve rá – a szeretője lenne? –, kabátban áll az ágy mellett, ő pedig azon tűnődik, tényleg ordított-e, mint egy vadállat, és a férfi hallotta-e a fröccsenő vérrel áradó vad kitöréseket, szentségtörő szólamokat. Ha hallotta is, kedvességből vagy nemtörődömségből úgy tesz, mint aki nem, szereti megkérdőjelezni, amit lát és hall. Őt pedig szépnek és méltóságteljesnek akarja megőrizni az emlékezetében.

Beszélni kezd, de messze jár, a hangja is távoli, meglepően gyorsan, folyékonyan beszél. Nevet. Így sosem nevetett azelőtt. A férfi alakja homályba vész, sötét, élettelen alakzat lesz, enyhén meginog, most veszi észre a csupasz talpak fehér foltját – a férfi felakasztotta magát!

Sophie Blind nem hiszi persze, amit lát, tudja, hogy csak azért, mert félünk tőle, még nem hihető valami; elvégre filozófiát tanult, ismeretelméletet, több dolgozatot írt a verifikációs elvről. Most egyébként sem lát semmit. Talán csak egy fogason lógó kabát mozdult, ahogy megbillent a gép szárnya. Stroboszkóphatás.

A fájdalom enyhült, szó szerint elemelkedett. Eleinte nem látott. Mi volt az a fehér, simogató érintés? Isten a leglágyabb ecsetjével festette a retinájára a világot; csillagok, zuhogó hó, virágszirmok, virágzó vadgesztenyefasor, zöld csiklandás minden kis levél. Sosem nevetett még így. És ezt sem kellett elhinni. Csak azért, mert elragad a látvány, nem szükségképpen hihető.

Ágyban van, egy szobában; Sophie Blind a legvadabb álomban is ragaszkodik az ismerős képzethez.

Igen, de tényleg álmodik?

Egy szobában ír. Csak az a baj, hogy az apró jegyzettömb minden oldalát telerótták már idegen nyelvű szavakkal. Felül az ágyban. A szoba ismeretlen, a mennyezet magas – márványmosdó csőrös kancsóval, a szekrény a francia vidéket idézi –, a szoba régimódi, első osztályú hotel Normandia egyik tengerparti üdülőhelyén. Biztosan álmodik, mert most eszébe jut a milánói gyáros, az Amalfi-parton száguldottak az Alfa Romeójával – így időben, térben elhelyezheti –; vajon mi lett vele? Fel kellene jegyeznie mindent – gyorsan, mielőtt a férfi visszajönne – a reggelizőtálca papírterítőjére. A szoba megint változik, de hozzászokott már. Sophie Blindnak nem újdonság a sok ismeretlen szoba. Egész életében utazott.

Az ablakon mintás muszlinfüggönyök, tompa színek, magas derékalj, akár a nagyanyja budapesti lakásában is lehetne. Szakállas férfiak ezüstkeretes képei a falakon. A hátsó szobákból nyüzsgés hangjai: szőnyegeket porolnak az ablakpárkányon, súrolókefe a kövön, vendégeket terelnek be és ki, a tálaló ajtaja nyikorog, valahányszor egy újabb borospoharat vesznek elő.

Doré illusztrált bibliájának egy oldalát nézegeti, az egyik képen a vízözön, alul meztelen testek örvénylő tömege, a halottak érzékien szétterülve a sziklákon, fentről a nagy, fehér bárka közeledik; a következő másodpercben valaki ellapoz, az újabb képen pásztorjelenet. Az árnyékalak mindent megpiszkál a szobában, kihúzza a fiókokat, megtapintja a tárgyakat, unokatestvér vagy nagybácsi lehet. Sok cifra holmi: csizmák, alsószoknyák, kalapok, legyezők a húszas évekből vagy az előző század kilencvenes éveiből. A határozott, gyors és kecses mozdulatok a szeretőjére utalnak, úgy nyúl a tárgyakhoz, mintha őt akarná ugratni, felveszi a dédapa prémes kaftánját, aztán a nagynéni eszüstróka boáját; az alakítása túlzó. Hagyd abba, kéri, de a férfi már húzza is át a fején anyja flitteres ruháját: látja a festett női arcot, tökéletes a hasonlóság, a szőke fürtök, a fekete szépségfolt éppen a száj bal sarkában; az asszony ül, testhez simuló, mélyen kivágott ruhában, a két lábát úgy teszi keresztbe, mint Marlene Dietrich – most valaki megrázza a szobát, mint egy kaleidoszkópot; csillárok villannak, kihunynak a tükrökkel szegélyezett báltermekben, túl nagy a ragyogás, a tükröződő fény. Sophie Blind nem tudja, álmodik-e. Még egy kérdés motoszkál a fejében. Ha az ördögi drog hat, az ember emlékszik-e rá, hogy bevette, s még ha nem is feltételezi, hogy a mocskos disznók a teájába ejtették, ha gyanútlan bolond volt, amikor önként vállalkozott rá, ha nem gyanakodott semmi rosszra – emlékszik-e az ember, hogy droghatás alatt áll? Sophie Blind nem emlékezett.

A szeretőjére néz, döbbenten attól, amit hall: „…a valószínűtlen boldogság, amit szerelemnek hívunk…” A férfi az ágya szélén ül, nagyokat szív a cigarettából. Sophie tűnődik, vajon miért mered a távolba, hátravetett fejjel; szeretné látni a szemét.

– …mert halott vagy, Sophie – hallja, mintha a levél szólalna meg, amit éppen olvas: – Halott vagy.

– Már átéltük egyszer – mondaná. Helyette a drága arcot fürkészi, hogy utoljára elkapja a pillantását. Nincs sehol. Hova lett? Eltűnt. A falikárpit rejtené? Középkori vadászjelenet, a háttér hervadtzöld; a bal felső sarokban kastély lebeg; az előtérben dalmaták ágaskodnak, szemből festették meg őket, mintha le akarnának ugrani a falról – a vonalperspektíva a középkorban; őrület! A modernitás, a reformáció, a reneszánsz végül is, ahogy mindig gyanította, csupa iskolás vicc – a világ, ahogy számítottak rá, 1274-ben véget ért, bár elhitték volna. „…Miért kellett elkövetkeznie a huszadik századnak?” Hallja, ahogy az ismerős hang erős német akcentussal elismétli egy diák kérdését. Ez egy másik álom. Most nem lát semmit. Vagy inkább túl sokat: túl gyorsan peregnek a képek. Mindegy, hogy kinyitja-e vagy becsukja a szemét. A szeretője a szobában van, és arra vár, hogy ő megnyugodjon. Ki tart vadászatot a fejében? Röptükben lőtt madarak hullanak sötéten minden irányból, egyre újabbak, egyre gyorsabban, pengeéles a kiáltásuk.

Tudja, hogy vége. Nem állhat most le. Hozzá kell szoknia a saját új hangjához.

Igen, halott vagyok. Tudtam, amikor ideértem, de nem akartam elsőnek kimondani. Nem voltam biztos benne, hogy látod. Minden olyan új lett, a tetőkön a víztartályok, a széles sugárutak, a súlyos üvegajtók, a járdán focizó fiúk. Mintha először járnék New Yorkban. Néha torzultan érzékelem a dolgokat. Viszont soha nem éreztem magam ennyire élőnek. Ez megzavar. No meg a jelenléted. A hallgatásod. Csak úgy nézed az arcomat, ahogy alszom, mert olyan nyugodt, mondtad. Közben tudom, hogy messze vagy… Talán tisztázni akarsz mindent a szavakkal. Talán nem kellenek szavak. A nők csak boldogságra vágynak, mondtad, sokkal inkább, mint hatalomra vagy az igazságra. De nekem fontos az igazság. Most, hogy meghaltam, csak az igazság a fontos.

Kedden délután történt: amikor átkeltem az V. György sugárúton, elütött egy autó. Zuhogott az eső. Éppen a fodrásztól jöttem ki. A forgalomból ítélve – egyre sűrűbb, de még nem állt be – valamivel este hat előtt lehetett. Észrevettem egy szabad taxit, leintettem. Leléptem a járdáról, vártam, mikor mehetek át az úton. Akkor pillantottam meg a szemközti szálló portását, aki hatalmas esernyővel közeledett a taxi felé, és dobhártya-hasogatóan belefújt a sípjába. Nekilendültem. Egy autó az út közepére lódított, és azonnal elütöttek. A többi homályos. Az eső miatt csak néhány járókelő állt meg. A rendőrség és a mentő percek alatt kiértek. A forgalom kevesebb mint egy óra alatt helyreállt.

Olyan váratlanul történt, ráadásul nagyon máson járt az eszem. De az egészen biztos, hogy meghaltam. Benne van az újságban. Az orvosi szakvélemény már ott hever a rendőrségi íróasztalon, bár a hivatalos halotti bizonyítványt reggelig még nem adják ki: Femme décapitée en 18° arrondissement,{1} állt a France Soirban, de még most is élénken érzem, ahogy a fejem elválik a testemtől. A testemtől, ami hatalmasra nő, sejtek milliárdjai szabadulnak el, terülnek szét, gyorsulnak, ujjongva rohannak Párizs hét kapujához; ott a Porte de Clichy, a Porte de la Chapelle, a Porte d’Orléans, a Porte de Versailles; a két karom kitárva, az ujjaim beletúrnak Boulogne és Vincennes erdeibe.

Drága,

jövök. Ne hagyd, hogy félrevezessen a Crillon levélpapírja. Már úton vagyok, Párizsból indulok repülővel ma este. Előbb öt napot töltök Amszterdamban (említettem neked a konferenciát); talán lerövidíthetem három napra, és vasárnap, tizenegyedikén reggel New Yorkban lehetek az Icelandickel. Ha pontosan tudom, küldök táviratot. Azért hagyd a kulcsot a laza csempe alatt. Remélem, időben megkapod az üzenetet. Az utóbbi hetekben nem állt módomban írni. Határidők szorítottak, a gyerekeket el kellett helyezni a sógornőmnél a nyárra, aztán a végső kipakolás – nyomasztóan sok munka volt. Most kész. Végre szabad vagyok, a kulcs az új bérlőknél, az egyetlen bőröndöm becsekkolva az aérogare-on.{2} Egész nap mászkáltam, csodálatos könnyűséggel, csak a papírjaim voltak nálam, és az arcképed a zsebemben.

Több piacon is megfordultam, bámultam a sajtokat, a hívogatóan kirakott gyümölcsöket, még a zöldbabot is tökéletes sorokba rendezték; aztán belefeledkeztem a virágpiacba. A Crillon halljában ültem majd egy órát, hogy írjak neked. Utána megnéztem a kirakatokat a Place Vendôme-on. A déli zárásig nem is gondoltam rá, hogy talán terveznem kellene délutánra – vásárolni, elmenni a Musée Grévinbe, megnézni az újonnan kiállított ősi kínai kalligráfiákat, vagy utoljára megnézni a Louvre-ban a Küklád-idolokat. Ehelyett szinte kábulatban mentem tovább, el a Châtelet mellett, a quai {3} összes bazárjába bekukkantottam, láttam sportszereket, szép trópusi madarakat, halat, majd a folyó túlpartján visszafele baktatva rám tört az érzés, milyen értelmetlen ez a sok gyönyörűség, a szép kék ég; váratlan harag és türelmetlenség töltött el, ahogy láttam az asszonyokat a játszótérről hazafelé tartani a kisgyerekeikkel, és tömörülni egy-egy hentes vagy pékség előtt. Megacéloztam magam a szokásos, turistacsalogató naplementére, a hajózásra a Szajnán. A hajó tele volt fiúkkal, valami német ifjúsági szervezet, a Wundervogel tagjaival. Most indulok.

Bocsáss meg a kései és sietős levélért; reméltem, hogy korábban feladhatom; de most akár a reptéren is elég. Még gondolkodni sem kezdtem el a Spinozáról írandó dolgozatomon. Számítok a hely szellemére. Először jutok el Amszterdamba.

Szeretettel: SOPHIE

{1} Lefejezett asszony a 18. kerületben (francia). (A ford.)

{2} Terminál (francia). (A ford.)

{3} Rakpart (francia). (A ford.)