CSÁNYI VILMOS

KÍVÁNCSISÁGOM
TÖRTÉNETE

© Csányi Vilmos, 2021

© Open Books, 2021

Csányi Vilmos korábbi könyvei
az Open Books gondozásában

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Jeromos, a barátom

Segítség, kutyás lettem

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-133-7

Tartalom

Bevezető

1. A kémia csodavilága

2. Baktériumok lombikban

3. Molekuláris biológia

4. A halak érdekesebbek

5. A kutyák szőrös gyerekek

6. A pszichológusok tévedése

7. Teremtés vagy evolúció?

8. Mi fejlődik, miért?

9. A megismerés evolúciója

10. Származásunk

11. A ember fejlődése

12. A közösségek konstrukciója

13. A nyelv keletkezése és a hiedelmek

14. Tudomány, tények, törvények

15. A technológia mítosza

16. Globális társadalom

17. Történetek, mesélek én is

Bevezető

Egy lezárulóban lévő életpálya végén az ember hajlamos visszatekinteni, és újra átgondolni a pálya jelentősebb állomásait. Lehet, hogy az ezzel kapcsolatos gondolatok másokat is érdekelnek. Tizenhét történetet csatoltam egybe, részben személyes élményekkel, részben az adott időszak tudományos kérdéseiről szóló gondolatokkal. Sok minden ismerős lehet tehát az olvasónak, de talán új szempontok szerint. Ne önéletrajzot várjon az olvasó, azt a műfajt nem kedvelem. Inkább valamiféle elme-fejlődéstörténetet, amelynek egyes állomásait igyekszem körülhatárolni. Minden fejezet külön történet.

Az első ötben nagyjából időrendben követem a tudományos életpályámat: baktériumok, molekuláris biológia, halak, kutyák az egyes állomások. Vegyészként kezdtem a biológusi pályát, biokémiával, amiben jelentős szerepe van a vegyészetnek. A baktériumokkal való ismerkedés azonban mikrobiológiát is hozott, a molekuláris biológia szintén erős kémiai ismereteket igényelt, de egyben megnyitotta az utat az öröklődés, az evolúció, a fajok viselkedése, az élet keletkezése témái felé, ezekhez szükséges a biológia alapos ismerete. „Magánúton” tanultam, mindig azt, ami nélkül nem halad a kísérleti munka. Az igazi biológiát a halak hozták, a halak viselkedése és az éppen akkor induló etológia érdekes világa. A halakkal jó viszonyban voltam, mert ifjúkoromban sokféle díszhalat tenyésztettem, a díszhaltenyésztéshez számos biológiai ismeret szükséges, élettan, anatómia, ökológia – ezek alapozták meg számomra a biológiát. A sor végén a kutyák pedig az ember felé is nyitnak, meglátják majd a történetekből. Az első öt történet élőlényekről, egyre bonyolultabbakról és kísérletekről szól.

A hatodik történetben az állati intelligencia és gondolkodás kérdéseit járom körül. Pályám során ezekről a kérdésekről változott leginkább a tudomány véleménye, és talán valamennyire mi is hozzájárultunk a változáshoz. Nekem a legfontosabb problémának tűnt ez a kérdés.

A hetedik, nyolcadik, kilencedik történet az evolúcióról szól. Az ember fejlődését, kultúráinak kialakulását, ami a következőkben érdekelt, az evolúciós gondolat nélkül nem lehet megérteni, de az állati intelligencia megjelenését sem.

A tizedik, tizenegyedik, tizenkettedik, tizenharmadik történet az emberről szól, kialakulásáról, közösségeiről, hiedelmeiről, biológiai és kulturális meghatározottságairól.

A tizennegyedik írást a tudománynak szenteltem, átfogta egész életemet, illő, hogy kritikus szemmel vizsgáljam.

A tizenötödik fejezet három különleges írásról szól, amelyek nem a természettudomány területén születtek, de alapvetően befolyásolták a gondolkodásomat.

A tizenhatodik az emberiség pillanatnyi helyzetét és azokat a tényezőket vázolja, amelyek további sorsát befolyásolják. Személyes elképzeléseimet gyűjtöttem egybe.

Végül az utolsó, tizenhetedik történet rólam és a világról szól, arról, hogy nem csak tudománnyal lehet az emberi jelenséget megközelíteni.

Balatonalmádi, 2021

Csányi Vilmos

1. A kémia csodavilága

Hetedikes-nyolcadikos koromban pillantottam meg életemben először a „kémia csodavilágát” Hermann Römpp könyvében. Apámtól kaptam ezt a zseniális népszerűsítő könyvet, tele izgalmas kísérletekkel, részletes receptekkel. Akkoriban még sokféle vegyszerbolt működött Budapesten, hamar sikerült beszereznem a szükséges egyszerű eszközöket, kemikáliákat, amit nem, azzal szolgált az általános iskola szertára, amelynek én voltam a szertárosa, és Éles Margit tanárnő engedélyével egy-egy vegyszerhez, ha hiányzott, hozzájutottam. Éles tanárnő az egyik legemlékezetesebb tanárom volt, élvezetes kémiát tanított, amely engem elbűvölt. Hajlandó volt hétvégeken egy-egy órára engem külön is fogadni, és a kémiáról beszélgettünk. Megismertem Bohr atomelméletét, amelynek leegyszerűsített változata elegáns magyarázatokat adott a kémiai reakciók lefolyására. A Römpp-könyvből pedig számos látványos kísérletről lehetett olvasni, és én igyekeztem ezeket otthon végrehajtani. Szoba-konyhás lakásunk volt egy emeletes házban, és a szobaablak párkánya a folyosón szolgált laboratóriumként. Nekem általában mindent szabad volt csinálnom, szülői beavatkozás, ha jól emlékszem, csak két kísérletet követett, az egyiknél a könyvben leírt rakétát reprodukáltam, és a lépcsőházban indítottam el. Túlságosan nagyot szólt, éppen húsvétvasárnap délben, az egész ház összeszaladt, és a lakók rosszindulatú megjegyzéseket tettek. Azután a fém nátriummal futó kis papírhajóim a nagy lavórban eleinte tetszést váltottak ki, de amikor az egyik felrobbant, és égő, nagy nátriumdarabok lyukasztották ki a konyhaszekrény polcát, a lelkesedés jelentősen mérséklődött.

Persze nem minden kísérlet borította fel a ház és a család megszokott rendjét, kis laboratóriumomban gázok, gőzök fejlődtek, színtelen oldatokból színes csapadék vált ki, és ami a legfontosabb volt számomra, hogy ezeket a jelenségeket a kémiai képletek és reakcióegyenletek segítségével magyarázni lehetett. Az atomok, ionok, a különböző kémiai kötések akkor mindent érthetővé tettek, és azt gondoltam, hogy a világ megismeréséhez elegendő a kémia. Kémia pedig sok volt, nemcsak Römpp és az iskolai tanulmányok, hanem lexikonok, kémiai szakkönyvek. Egy jó barátoméknak megvolt a tizenkilenc kötetes Révai-lexikon, amelyben számos kémiáról szóló cikk volt, én egyenként elkértem a köteteket, és minden kémiai cikket elolvastam belőlük. Elég soká tartott, de megérte. Sok mindent megtudtam a kémia fejlődéséről.

A középkori alkimisták nem használtak kémiai egyenleteket, nem ismerték az atomelméletet, de már kevergették, hevítették az anyagokat, oldatokat készítettek, és figyelték a reakciókat. Az alkímia legfontosabb koncepciója a recept volt. Ha hozzájutottál egy jó recepthez, akkor csodálatos jelenségeket lehetett előidézni. A recept megvalósítása a laboratóriumban a kísérlet, az alkimista megkísérelte pontosan követni az utasításokat, és ha ügyes volt, a recept meg pontos, akkor a várt jelenségek bekövetkeztek. Legalábbis elméletben. A gyakorlat sokkal bizonytalanabb. Miután képletek, vegyszerboltok, tisztított, kristályosított vegyszerek nem léteztek, nagyon bizonytalan volt a recept utasításainak követése. A gyakorlati bizonytalanság az elméletekben is kifejeződött. Azt gyanították, hogy minden átalakítható valamivé, minden előállítható valamiből, csak a megfelelően pontos recept szükséges hozzá. Ha sikerül a kísérlet, és a recept pontos, akár aranyat is előállíthatunk sokkal olcsóbb kiindulási anyagokból. Ez a gondolat uralta sokáig az alkímiát. Aranyat, pénzt a kísérletekből! Nem sikerült, ma már pontosan tudjuk, miért. Bár azt kell mondanom, az elmélet tulajdonképpen jó volt. Protonokat, elektronokat, neutronokat bármiben lehet találni, és ezekből bármi előállítható, csak sok arany (pénz) kellene hozzá, ezért nem éri meg. Meg túlságosan komplex az odavezető út.

Az alkímiából mára is megmaradt a recept és a kísérlet hasznos fogalma. A recepten nemcsak egy leírást értünk, hanem sokszor modelleket, tudományos elméleteket, amelyeket szeretnénk kísérletekkel igazolni vagy elvetni. Ma nem használjuk például akasztott ember kötelét a kísérletekhez, ha mégis, akkor pontosan tudnunk kell, hogy férfi vagy nő az akasztott, milyen életkorú, pontosan mikor történt az akasztás, kenderből volt a kötél, vagy valami vacak műanyagból, s akkor melyikből és mekkora darabot, milligrammra pontosan, kell használnunk a kívánt hatás eléréséhez, szóval minden precízebb és komplikáltabb lett.

Később sokat gondolkodtam azon, hogy az alkímia egy egyszerű elméletet használt az anyagok átalakulásáról, amit az akkori eszközökkel, receptekkel, kísérletekkel nem sikerült bizonyítani, de sokféle kémiai ismerethez vezetett. És az elmélet magja tulajdonképpen ma is érvényes, a radioaktivitás, az elemek felfedezése, az atomszerkezetek leírása ma is alapot adhat rá, mégis naivnak gondoljuk. Későbbi tanulmányaimban többször felbukkant, hogy kutatók jobban hittek az elméleteikben, mint a gyakorlati igazolásokban. És ha a kísérletek az elmélet ellen szóltak, inkább a kísérleteket ítélték rossznak, mint az elméletet. Ez legtöbbször hamisításokhoz vezetett, csak egy-két esetben bizonyult helyesnek.

Ezért a mai kutató legfontosabb vezérelve, hogy bár elmélet sokféle adódik, csak azt fogadja el, amit gyakorlattal, tehát kísérletekkel igazolni lehet. A kísérlet fontos, az elmélet (a recept) eldobható. Sokszor lepleznek le csalásokat, és sohasem az elméletekkel van baj, mindig a kísérletekkel. Mendel kísérleteiről valószínűleg mindenki tanult vagy olvasott. Sikeresen vizsgálta a borsónövény hét különböző tulajdonságát, a borsószemek, a virágok színe, a szemek simasága, színe és hasonló jellegek viselkedését különböző keresztezésekben. Sárga és zöld színű borsóval végzett keresztezési kísérleteiben kimutatta, hogy az első (F1) generáció borsószemei látszólag csak az egyik szülő színét öröklik, a sárgát, a második generációban (F2) a szín „hasad”, és 3 : 1 arányban jelennek meg az eredeti színek. A sárga szín az utódok egy részében elfedi a zöldet. Ezt a jelenséget magyarázzák a Mendel-törvények. Mendel születésének százötvenedik évfordulóján a sok ünneplést egy aprócska cikk zavarta meg. Egy holland statisztikus átvizsgálta Mendel kísérleti adatait, és azt a furcsa dolgot tapasztalta, hogy a kísérleteiben a jellegek 3 : 1 aránya egészen pontosan kijött, pedig a keresztezések eredményeként létrejött növény tulajdonságai eloszlásának szabályosan „szórnia” kellett volna, egyik kísérletben picit erre, másikban picit arra kéne hogy eltérjen a pontos értékektől. A magyarázatot is megtalálta. Ha ma reprodukálnák Mendel kísérleteit, akkor az F2 generáció esetében vennének, mondjuk, száz vagy ezer borsószemet, és megszámolnák, mennyi bennük a zöld és mennyi a sárga, akkor megkapnánk a két szín közel 3 : 1 arányú eloszlását, persze statisztikai hibahatárokon belül, nem pontosan. Mendel nem így számolt, biztos volt abban, hogy elmélete igaz, és a keresztezés után kapott növények termését addig számolta, amíg pontosan ki nem jött a szerinte kívánatos arány, tehát, mondjuk, nyolcszáznegyvenhét szemnél az arány hirtelen pontos lett, ezernél már „elromlott”, mert beugrott a statisztikai hiba, és kisebb számnál is eltérőnek bizonyult. Mendel annyira bízott az arányokban, hogy a kísérleteit nem egységes magszámmal számolta, hanem azokkal a számokkal, amelyek a tökéletes eloszlást hozták, és ezeket közölte. Ezt a pici csalást, a statisztika ismeretének hiányát, a világ mosolyogva megbocsátotta Mendelnek, hiszen az elmélete valóban helyes volt. Manapság nagyobb disznóságokat is elkövetnek.

Amikor a biokémikusok már elhitték, hogy a biológiai fehérjeszintézis úgy történik, hogy egy DNS-ről másolt RNS-szálon, amit messengernek, hírvivőnek neveztek, egyszer csak összeállnak az aminosavak egy polipeptidlánccá. A hírvivő RNS szabja meg, hogy pontosan milyen sorrendben. Az mRNS-t még nem tudták előállítani, létezéséről csak közvetett bizonyítékok szóltak. Valamikor a hatvanas évek végén megjelent két fiatal kutató dupla cikke a vezető molekuláris biológiai folyóiratban, amely arról szólt, hogy egy ismert antibiotikum, a bacitracin A, amely csak tizenegy aminosavat tartalmazó polipeptid, messenger RNS-ét sikerült izolálni, és a szerkezetét is meghatározták. Az RNS-szerkezetben a bacitracin aminosavainak megfelelő hármas kódokba rendeződött nukleotidokat találtak a szerzők, a kódokat akkor már egyéb munkákból ismerték. Mindenki boldogan olvasta a cikket, milyen ügyes fiúk, megtalálták a legrövidebb polipeptid keletkezését szervező RNS-t, amit az akkor rendelkezésre álló eszközökkel is analizálni lehetett. A váratlan fordulat az volt, hogy csaknem ugyanebben a hónapban megjelent egy hosszú cikk a legjelentősebb bakteriológiai folyóiratban, amelyből kiderült, hogy a bacitracin A polipeptid nem a fehérjékre jellemző módon keletkezik, hanem egyedi, komplex biokémiai reakciókkal, semmi köze az RNS-ekhez. A cikk szerzőjének, aki idős elismert kutató, ez húszéves munkája eredménye volt. Kitört a botrány, a két fiataltól követelték a részleteket, a kísérleti jegyzőkönyveket. A vizsgálat során kiderült, hogy nem voltak kísérletek, az ismert nukleotidkódok alapján kitaláltak a bacitracinnak egy RNS-t, és szépen leírták. Ha nem jelenik meg a másik cikk, akkor valószínűleg sok évig nem derül ki a csalás, mert az ötlet, hogy az aminosavláncokat RNS-ek közreműködésével szintetizálják a sejtek, már megvolt, csak éppen nem érvényes minden polipeptidre. Senki ne keverje a tudományt az etikával, ez utóbbi sokszor hiányzik, és komoly problémákhoz vezethet.

Mindenesetre az elmélet és a gyakorlat viszonyának kérdései egész pályámon elkísértek. Thomas Kuhn szerint minden természettudomány életében vannak szakaszok, amikor az elméletek kijelölik, hogy mit érdemes és mit szabad kutatni, a kérdések adottak. Szorgalmas kísérleti munkával lehet előrejutni, azután jön valaki, és felrúgja az egészet, teljesen új kérdéseket tesz fel, amelyekre a válaszokat csak új módszerekkel, új elméletekkel lehet megadni, ezek a tudományos forradalmak. Egy ilyenben egészen kicsi szereplőként alkalmam volt részt venni, de erről majd később.

Az általános iskola után vegyipari technikum, majd az ELTE kutatóvegyész szaka következett, és az első egyetemi évekig a csodavilág folytatódott, csak szélesebb perspektívával. Később a csodák mérséklődtek, és hangsúly az analitikára, a szerves kémiára, fizikokémiára terelődött, ezeken a területeken nem csodálkozni kell, hanem nagyon precízen, tisztán, elegánsan dolgozni. Eredményeket csak ilyen munkával lehet elérni, és az ember rájön, hogy a népszerű cikkekben, könyvekben leírt csodás kísérletek mögött mennyi szorgalmas munka áll.

Azért én még egyszer elcsodálkoztam. Az egyik oktatóm fehérjeanalízissel foglalkozott. A pepszin fehérjemolekula aminosavsorrendjének a meghatározásában reménykedett. Több mint háromszáz aminosavból áll a pepszin fehérjelánca, és az akkori technikák eléggé reménytelennek mutatták a feladatot, ráadásul egy fehérje tulajdonságai nemcsak az aminosavak sorrendjétől, hanem a lánc csavarodási módjától is függenek, amit akkor szintén nem tudtak meghatározni, de elmélkedni lehetett róluk, és az oktató hosszan mesélt a szerinte távoli, száz év múlva elkövetkező jövő lehetséges csodáiról. Mindketten megértük, aránylag hamar, hogy ezek a csodák bekövetkezzenek, elég volt húsz-harminc év.

Az egyetemet befejezve egy gyógyszergyár szerves laboratóriumában kaptam állást. Itt nem történtek csodák. Siker és pénz uralta a kémikusok viselkedését, rájöttem, hogy a kémia csodavilágának sötét bugyrai is vannak. Kemény fegyelem uralkodott, és mindenkitől elvárták, hogy a szükséges felszerelést a roppant bonyolult gyári bürokráciától, a szükséges tudást meg ahonnan tudja, megszerezze, és eredményesen dolgozzon. Segítség ehhez nem járt, mert a munka eredményéért jól fizettek, és mindenki versenyzett. Az idősebb kutatók kaptak egy képletet, ezt a vegyületet kell előállítani, magas kitermeléssel. A képlettel beültek a könyvtárba, és a szerves kémiai reakciókkal foglalkozó kézikönyvekből igyekeztek vázolni valamilyen megvalósítható szintézist, rendszerint húsz-harminc változatot. Ügyes kémikus már az ötödik-hatodik elképzelést képes a laboratóriumban reprodukálni, és ha a kitermelés is megfelelő, már csak a nagybani gyártást kellett kitalálni. Kérdezgettem kémikus barátaimat, hogy mostanában, vagy húsz éve, hogyan megy ez. Azt válaszolták, hogy komputerprogramokkal könnyen megkapják azt a négy-öt lehetséges reakcióutat, ami nagy valószínűséggel sikerre vezet. Tehát a kémia végleg bevonul a számítógépekbe.

Nem az én világom volt. Akkoriban komoly díszhaltenyészetem volt, és ha egy vegyész állatokkal kerül közvetlen kapcsolatba, természetes, hogy vonzódni kezd a biokémiához. Milyen kémiai folyamatok szükségesek ahhoz, hogy egy hal megéljen a vízben, miért olyan fontos nekik a víz pH-ja, miért árt számos trópusi fajnak a kalciumsó, sokféle praktikus kérdés adódott, amelyekre csak biokémiai válaszok lehettek. Egy barátomtól azt a téves hírt hallottam, hogy az Orvosegyetem Orvosi Vegytani Intézetében megüresedett egy állás, jelentkeztem. Straub F. Brunó, a tanszékvezető fogadott, és felvett. Hirtelen biokémikus lehettem, azzal a feltétellel, ha hajlandó vagyok naponta tíz órát olvasni, és másik tízet a laboratóriumban dolgozni. Viszont kedves kollégák közé kerültem, akik mindenben segítettek.

2. Baktériumok lombikban

Számomra a biokémia baktériumok vizsgálatát jelentette az Orvosi Vegytani Intézetben. Krámer Miklós lett a főnököm, ő a Bacillus cereus nevű talajbaktériumon a penicillinrezisztenciát tanulmányozta, ebbe a munkába kapcsolódtam be. Remek, kulturált, kedves és megértő környezetbe kerültem, ahol nemcsak a tudományról volt szó, arról mindig, hanem könyvekről, színházról, politikáról is. És bolondozni is lehetett. Egyszer feltaláltuk a „molekuglit”: a tanszéki kémia-előadásokon bemutatott molekulamodelleket szétszedtük atomokra, rugalmas műanyag golyókra, és ha az ember a labor végén felállított hat centrifugacsövet megfelelő elrendezésben, már indulhatott is a mérkőzés, természetesen mindig megvártuk a késő délutánt, amikor a tanszékvezető Straub F. Brunó már eltávozott.

Egyik kollégám a kezembe nyomta David Perlman 1960-as mikrobiológia-könyvét, benne a legfontosabb tudnivalókkal:

• a mikrobának mindig igaza van, a barátod és egy érzékeny partner;

• nincsenek ostoba mikrobák;

• a mikrobák képesek bármit megcsinálni, és meg is csinálják;

• a mikrobák furfangosabbak, bölcsebbek és sokkal energikusabbak, mint a kémikusok és mérnökök; és

• ha gondját viseled mikroba barátaidnak, ők gondoskodnak a jövődről.

Ez pontosan így is volt a gyakorlatban. Persze a mikrobák nem írnak vastag könyveket, míg a mikrobiológusok igen. Sokat olvastam, és varázslatos világba csöppentem. Mikrobák mindenütt. A kefirben, a sajtban, a borban, a magára hagyott húslevesben. A talajban roppant összetett mikrobaflóra él, ami nélkül nem lennének növények, erdők, de mikrobák vannak az ember bőrén és az emésztőrendszerében is, szám szerint többen, mint ahány emberi sejtből áll a testünk, és nélkülük se találnánk helyünket a világban. Különös mikrobákat fedeznek fel. A legizgalmasabb számomra a Deinococcus radiodurans, amely bírja az űrbéli tartózkodást, és a radioaktivitást is elég jól tolerálja. Találtak sótűrő, hőtűrő, hetven–kilencven fokon megélő baktériumokat is. A legkülönösebbeket, a ragadozóbaktériumokat, pedig mintegy húsz éve fedezték fel, ilyen például a Bdellovibrio bacteriovorus gyorsan mozgó baktérium, ami behatol más baktériumok testébe, belülről felfalja őket. Amikor jóllakott, osztódik, és kitör az elpusztított gazdatestből. Sok hasonló fajt fedeztek fel. Mostanában azt vizsgálják, hogyan lehet őket az emberi testbe jutott káros baktériumok ellen használni. Egereken és a Danio rerio nevű akváriumi és laboratóriumi halon nagyon biztatók a kísérletek. Kiderült, hogy az ember bélrendszerében is mindig jelen vannak, valószínűleg a bélflóra egyensúlyának fenntartásában lehet szerepük, nem engednek más fajokat túlszaporodni.

Ha az ember mikrobákkal foglalkozik egy ideig, teljesen megváltozik a világképe. Mikrobiológiai ismeretek nélkül mindenki azt gondolja, hogy a világ növényekből, állatokból és emberekből meg gépekből áll, eltekintve a néha előforduló láthatatlan apró valamiktől, amik fertőző betegségeket okozhatnak, de ezeket ritka véletlenszerű eseményeknek tartjuk, azt gondolhatjuk, hogy a láthatatlan valamik is ritkák.

A világ nem ilyen. A legkülönfélébb baktériumok nemcsak léteznek valahol, hanem tele van szórva velük a talaj, a levegő, a természetes vizek, a tárgyak, az élelmiszerek, a kezünk, az ágyunk, mi magunk is. Sok található belőlük. Láttam egy elektronmikroszkóposfelvétel-sorozatot a leggyakrabban előforduló tárgyakról, egy szelet hús, kenyér, a tányér széle, mind tele volt a baktériumok apró kis pálcikáival vagy pirinyó gömböcskéivel. Baktériumok között élünk, és nem is tudunk róla. Az emberi kultúrák fejlődésének kezdetén már rájöttek arra, hogy valamiért a táplálékul szolgáló hús vagy a gyümölcsök megromlanak, ehetetlenek lesznek. Védekezni úgy lehet, ha gyorsan mindent megeszünk frissen. Ez nem a legjobb taktika, mert másnapra nagyon éhesek leszünk megint, kitalálták tehát, hogy a tűző napon megszárított ételek nem romlanak gyorsan, még a szárított húst is el lehet tenni néhány hétig, rágós lesz, de ehető, ha nem is olyan finom, mint a nyers. Amikor a tüzet megszelídítették, a legfontosabb felhasználása a sütés, főzés lehetett, ma már tudjuk, hogy a Homo erectus is használt tüzet, és valószínűleg főzött is. A főtt, sült ételeknek az íze is kellemesebb, és könnyebben emészthetők, de a sütés a fogyaszthatóság időtartalmát is növeli, no meg tűzön gyorsabban lehet szárítani, sőt a füsttel kezelt húsok tartósak maradnak, és az ízük is finomabb. Vagyis az ember korán elkezdett hadakozni a láthatatlan világgal. Az emberi elmének különös tulajdonsága, hogy ismeretlen veszedelmekkel is képes szembeszállni, mert jó megfigyelő, és a megfigyelései alapján képes az eseményeket saját hasznára módosítani, amihez nem szükséges, hogy pontosan értse, mi miért történik. Ez a képesség a tudományos kutatókban is sikerrel működik. A nagy felfedezések nem abból születnek, hogy magunkba mélyedünk, elgondolkodunk és kitaláljuk, hanem abból, hogy megfigyelünk valamit, gondolkodunk, következtetünk, a legtöbb esetben rosszul, változtatunk, megint figyelünk és gondolkodunk, és ennek a ciklikus viselkedésnek, kutatásnak is hívhatjuk, az eredménye lehet valamiféle bizonyítható találmány.

Szóval a mikrobiológia nagyon érdekes része a világnak, de egyszerre nem lehet mindegyik baktériummal foglalkozni, és a kutatók szépen kiporciózzák egymásnak az érdekesebbeket. Nekünk a Bacillus cereus nevű talajmikroba jutott, amolyan laboratóriumi fehér egérként, rajta kellett összes mikrobaszenvedélyünket kiélnünk.

Szeretném megjegyezni, hogy persze semmi sem igaz teljesen, mert vannak mikrobiológusok, akik éppen hogy sokféle mikrobával, bacilusokkal, gombákkal egyszerre foglalkoznak. Már régen kiderült, hogy néhány finom dolog, például a balzsamecet előállítása, amely minden olasz termesztőnél egyedi ízeket produkál, az nem egyszerűen az ecetgyártásról szól. Ha az ember vesz egy halom bükkfaforgácsot, az ecettermelők kedvenc alomját, és átcsurgat rajta lassan valamiféle bort, akkor meglehetősen büdös, maró, keserű ecetsavat kap a végén, ami semmire se használható, illetve ki lehet belőle nyerni az ecetsavat, ami egy kémiai termék. A balzsamecet viszont kellemes, lágy ízkavalkád. Úgy lehet ilyet is előállítani, hogy néhány száz évig csurgat az ember jó bort a családi bükkfaforgácsra, és várja, miként finomodik az ecet, lehet, hogy már néhány évtized múlva. Sokáig tart. A siker úgy érhető el gyorsan, ha szerzünk fél köbméter bükkfaforgácsot egy modenai termelőtől, (nem adnak), és azzal indítjuk a saját termelést. A modenaiak bükkfaforgácsán nem egyetlen mikroba alakítja át a bort ecetté, hanem több száz vagy akár ezer különböző faj, amelyek nemcsak az alkohol átalakítását végzik, hanem termelik a különleges ízanyagokat, amiért a balzsamecetet szeretjük. A különböző fajok nagyon eltérő arányban vesznek ebben a folyamatban részt, különleges ökoszisztémát alkotnak, ami meglehetősen állandó, de a semmiből egy csapásra nem lehet létrehozni. Fenntartani lehet, de csak a maga lassú módján keletkezik, éppen úgy, mint a többi, magasabb rendűeket is magába foglaló ökoszisztéma. A finom sajtokat is hasonló mikrobiális ökoszisztémák állítják elő. Híres eset, amikor egy amerikai cég megvásárolta egy francia sajt gyártásának jogát, megkapták azokat a mikrobákat, amelyekről a gyártó úgy gondolta, a legfontosabbak, de Amerikában valami sajtra alig hasonlító büdös kutyulék keletkezett, pedig minden gyártási előírást pontosan betartottak. Hosszas huzavona után az amerikaiak megvették az egész gyárat, kicsi üzem volt, lebontották, és minden tégláját Amerikába szállították, ahol újra felépítették. És a francia téglából épült gyárban sikerült francia sajtot érlelni. Mikrobák vannak mindenütt, a gyár épülete is tartalmazott néhány fontosat. A sajtgyártás is évszázados mesterség, idejében kell kezdeni.