Viktor E. Frankl

VÁLASZD AZ ÉLETET

Visszaemlékezések

A kötetben szereplő verseket
Tatár Sándor fordításában közöljük.

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Viktor E. Frankl: Dem Leben Antwort geben Autobiographie, Beltz Verlag, 2017

Was nicht in meinen Büchern steht – Lebenserinnerungen

© 2017 Beltz Verlag in the publishing group Beltz Weinheim Basel

Fordította: J. Győri László

Hungarian translation © J. Győri László, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Berényi Gábor

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-124-5

Tartalom

Szüleim

Gyermekkorom

Értelem…

…és érzelem

A viccről

Hobbik

Iskolaévek

Ismerkedés a pszichoanalízissel

A pszichiátria mint választott hivatás

Az orvos hatása

Filozófiai kérdések

Hit

Találkozás az individuálpszichológiával

A logoterápia kezdetei

Elmélet és gyakorlat: ifjúsági tanácsadás

Egy orvos tanulóévei

Az „anschluß”

Ellenállás az eutanáziával szemben

A kiutazóvízum

Tilly

Koncentrációs tábor

A deportálás

Auschwitz

A „kollektív bűnről”

Visszatérés Bécsbe

Az írásról

Könyveim és cikkeim visszhangja

Találkozás jelentős filozófusokkal

Előadások világszerte

Az öregedésről

Audiencia a pápánál

A szenvedő ember

Utóirat

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Viktor E. Frankl további művei

Szüleim

Anyám régi prágai patríciuscsaládból származott – nagybátyja az az Oskar Wiener{1} volt, akinek Meyrink A Gólem{2} című regényében állított emléket. Már rég vak volt, amikor a theresienstadti koncentrációs táborban, a szemem láttára halt meg. Kiegészítésül még annyit, hogy anyám nemcsak a 12. században élt rabbi, Rási{3} leszármazottja, de Maharalé,{4} a legendás prágai Löw rabbié is. Én a Maharal utáni tizenkettedik nemzedéket képviselem. Mindez a családfánkból derül ki, amelybe egyszer alkalmam volt bepillantani.

Kis híján a híres bécsi Stiller kávéházban sikerült világra jönnöm. Egy verőfényes tavaszi vasárnap reggelen ott jöttek rá anyámra az első fájások. Születésnapom Beethoven halálának évfordulójára esik, amiről egy iskolatársam azt a gonoszkodó megjegyzést tette, miszerint „a baj ritkán jár egyedül”.

Anyám áldott jó lélek volt, maga a testet öltött jámborság. Tulajdonképpen nem is értem, hogy gyermekként hogyan lehettem olyan „szekánt”, amilyennek mondtak. Kisgyermek koromban csak úgy tudtam elaludni, hogy altatóként a „Lang, lang ist’s her”{5} című dalt énekelte – a szövegnek nem volt jelentősége, csak a dallamnak kellett stimmelnie. (Mint utóbb mesélte, sokszor a „Maradj már veszteg, ebadta, büdös kölke” szövegű változatot hallhattam).

Nagyon erősen kötődtem a szülői házhoz, az első olyan hetekben, hónapokban, sőt években is szenvedtem a honvágytól, akárhányszor ügyeletesként a kórházban kellett éjszakáznom, ahol dolgoztam. Először legalább minden héten, később minden hónapban egyszer otthon akartam aludni, végül beértem azzal, hogy legalább a születésnapomon a szüleimnél töltöm az éjszakát.

Miután apám Theresienstadtban{6} meghalt, és anyámmal magunkra maradtunk, elvi kérdést csináltam abból, hogy akárhol találkoztunk is, mindig csókkal búcsúztunk el, mintegy garanciájául annak, hogy ha valami elválasztana bennünket, jóban váltunk el egymástól.

És aztán amikor első feleségemmel, Tillyvel Auschwitzba deportáltak, a búcsúnál az utolsó pillanatban azt mondtam anyámnak: „Kérlek, add rám áldásodat.” És soha nem felejtem el, ahogy egészen mélyről jövő kiáltással, amelyet csak áhítatosnak mondhatok, azt válaszolta: „Igen, igen, megáldalak” – és áldását adta. Ez körülbelül egy héttel azelőtt történt, hogy őt magát is elhurcolták Auschwitzba, ahol azonnal a gázkamrába küldték.

A lágerban nagyon sokat gondoltam anyámra, de akárhányszor csak az eszembe jutott, milyen lesz a viszontlátás, óhatatlanul az merült fel bennem, hogy az egyetlen megfelelő gesztus az volna, ha letérdelnék elé, és megcsókolnám a ruhája szegélyét.

Ha anyámról azt mondtam, hogy áldott jó lélek volt, maga a testet öltött jámborság, apám karakteréről éppen az ellenkezőjét kell mondanom. Életfelfogása spártai volt, a kötelességről alkotott elképzelése úgyszintén.

Megvoltak a maga elvei, amelyekhez hűséges maradt. Én magam is perfekcionista vagyok, de ő nevelt azzá. Péntek esténként a bátyámmal és velem olvastatta fel héberül az ima szövegét. Ha hibáztunk, ami a legtöbb esetben meg is történt, nem büntetett meg, csak éppen nem kaptunk jutalmat. Jutalmat csak az kapott, akinek sikerült abszolút tökéletesen felolvasnia a szöveget. Azért tíz heller{7} járt, de a ritkább esetben fordult csak elő, hogy valamelyikünk nem rontotta el.

Apám életfelfogását nemcsak spártainak, hanem sztoikusnak is nevezhetném, ha nem lett volna legalább ilyen hirtelen haragú is. Egyszer dührohamában eltörte rajtam a sétabotját vagy hegymászóbotját, úgy megvert. Mindennek ellenére az igazságosság megtestesülését láttam benne. És mindehhez mellette az ember mindig biztonságban érezhette magát.

Nagyjában-egészében inkább apámra ütöttem. Azok a tulajdonságaim viszont, amelyeket anyámtól örökölhettem, személyiségstruktúrámban feszültséget idézhettek elő az apámtól kapottakkal. Egyszer az innsbrucki egyetem pszichiátriai klinikáján egy pszichológus elvégeztette velem a Rorschach-tesztet, és utána azt mondta, soha nem látott még ilyen nagy távolságot a szélsőséges racionalitás és a mélységes emocionalitás között. Az előzőt vélhetően apámtól, az utóbbit pedig – feltehetően – anyámtól örököltem. Apám az akkoriban az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozó Dél-Morvaországból származott. Könyvkötőmester koldusszegény fiaként, éhezve-nélkülözve végezte orvosi tanulmányait, amelyekben egészen az abszolutóriumig eljutott, ám akkor anyagi okokból kénytelen volt abbahagyni tanulmányait; közszolgálatba lépett, és a szociális minisztériumban az igazgatóságig vitte. Mielőtt a theresienstadti koncentrációs táborban éhen halt, látták az igazgató urat, amint éppen egy üres szemetesedényből próbálta kikaparni a maradék burgonyahéjat. Amikor később Theresienstadtból Auschwitzon át a kauferingi koncentrációs táborba kerültem, ahol szörnyen éheztünk, megértettem apámat: én magam is a körmeimmel kapartam ki egy apró répadarabot a fagyott földből.

Apám egy ideig Joseph Maria von Baernreither{8} miniszter magántitkára volt. Baernreither akkoriban könyvet írt a büntetés-végrehajtás reformjáról, és a témába vágó tapasztalatairól, amelyeket Amerikában szerzett. Könyvének kéziratát csehországi birtokán vagy kastélyában diktálta le apámnak, aki tíz évig parlamenti gyorsíróként működött. A miniszternek feltűnt, hogy apám, akárhányszor ebédre vagy vacsorára hívják, mindig kitér a meghívás elől, mígnem egyszer megkérdezte, mi az elutasítás oka. Apám elmondta, hogy csak kóser ételt vesz magához – amihez a családunk az első világháborúig valóban tartotta is magát. Attól fogva Baernreither miniszter naponta kétszer kocsit küldött a közeli városba, és kóser kosztot hozatott az apámnak, hogy ne kelljen csupán kenyéren, vajon és sajton élnie.

A minisztériumban, ahol apám akkoriban dolgozott, az egyik főosztályvezető arra kérte, készítsen gyorsírásos jegyzőkönyvet egy értekezletről. Apám megtagadta az utasítást, mondván, hogy az értekezlet a legnagyobb zsidó ünnepnapra, jom kippurra esik. Ezen a napon a zsidók huszonnégy órát böjtölnek, imádkoznak, és természetesen nem dolgoznak. A főosztályvezető erre fegyelmi eljárással fenyegette meg. Apám ennek ellenére nem volt hajlandó zsidó ünnepnapon dolgozni, és valóban fegyelmi büntetésben is részesült.

Egyébként apám vallásos volt ugyan, de azért nem annyira, hogy ne lettek volna kritikus gondolatai. Ha lett volna ilyen, alighanem ő lett volna az első és vezető liberális zsidó Ausztriában, pontosabban az első képviselője annak, amit Amerikában később reformzsidóságnak neveztek.

De ahogy az elvekre vonatkozóan mondottak csak bizonyos megszorításokkal érvényesek, a sztoicizmusáról mondottakhoz hozzá kell tennem, hogy amikor a bauschowitzi vasútállomásról a theresienstadti táborba vonultunk, egy nagy kalapdobozba gyömöszölve minden megmaradt holmiját elhozta, és a hátán cipelte. Míg a többiek pánikközeli állapotban voltak, azzal csitítgatta őket: „Légy mindig víg, az Isten is megsegít.” És ráadásul mindezt mosolyogva mondta. Hát ennyit az én karakterológiai származásomról.

Mármost, ami apám származását illeti, felmenői minden bizonnyal Elzász-Lotaringiából érkeztek. Amikor Napóleon valamelyik hadjáratában a franciák bevonultak apám dél-morvaországi – Bécs és Brünn között félúton fekvő – szülővárosába, és a gránátosokat beszállásolták, az egyik katona odalépett egy helyi leányhoz, és egy család után érdeklődött, mire a lány azt mondta, azok az ő rokonai. A szóban forgó családnál kvártélyozta be magát, elmesélte nekik, hogy Elzász-Lotaringiából való, és a hozzátartozói a lelkére kötötték, keresse meg a családot, és adja át üdvözletüket. A szóban forgó ősök valamikor 1760 körül vándorolhattak ki Elzászból.

Azok között a tárgyak között, amelyeket magammal tudtam csempészni Theresienstadtba, volt egy ampulla morfium is. Ezt akkor adtam be apámnak, amikor orvosként látnom kellett, hogy betegsége végstádiumba lépett, vagyis a halál beálltát közvetlenül megelőző fuldoklás elkerülhetetlen. Nyolcvanegy éves volt, és közel az éhhalálhoz. Ezzel együtt csak a második tüdőgyulladás után hagyott itt bennünket.

Megkérdeztem: „Vannak még fájdalmaid?”

„Nincsenek.”

„Van valami kívánságod?”

„Nincs.”

„Szeretnél még mondani nekem valamit?”

„Nem.”

Aztán megcsókoltam, és elmentem. Tudtam, hogy nem látom viszont élve. De a legcsodálatosabb érzés töltött el, amit csak el tudok képzelni: mindent megtettem, amit megtehettem. A szüleim miatt maradtam Bécsben, most pedig elkísértem apámat a halálba, megkímélve őt a fölösleges szenvedéstől.

Gyászoló anyámat megkereste egy Ferda nevű cseh rabbi, aki jól ismerte az apámat. Jelen voltam, amikor Ferda, anyámat vigasztalva azt mondta, apám caddik volt – vagyis „igaz ember”. Tehát mégiscsak igazam volt, amikor gyermekfejjel úgy éreztem, az igazságosság apám egyik jellemző vonása. Igazságérzete azonban bizonyosan az isteni igazságba vetett hitében gyökerezett. Másképpen nem választotta volna mottójául azt a mondatot, amelyet oly gyakran hallottam tőle: „Istenem, ha akarod, én csöndben maradok.”

Gyermekkorom

De vissza a kiindulóponthoz, a születésemhez. A Czerningasse 6. szám alatti házban születtem, és ha jól emlékszem, apám egyszer azt mesélte, hogy a hetes szám alatt, vagyis rézsút szemben velünk egy darabig ott lakott dr. Alfred Adler, az individuálpszichológia létrehozója. A harmadik bécsi irányzat, a logoterápia szülőhelye tehát nincs messze a második bécsi irányzatétól, Adler individuálpszichológiájáétól.

És elég néhány lépést tennünk a Praterstraßén, ugyanannak a tömbnek a másik oldalán, és máris ott járunk annál a háznál, ahol Johann Strauß a nemhivatalos osztrák himnuszt, a Kék Duna keringőt komponálta.

A logoterápia tehát az én szülőházamban született. A könyvek azonban, amelyeket megjelentettem, már abban a lakásban íródtak, ahol azóta élek, hogy visszatértem Bécsbe. És mivel a dolgozószobámnak, ahol a könyveimet nagy fájások között szülöm, félkör alakú az erkélye, a Kreißsaal szó mintájára Halbkreißsaalnak{9} neveztem el.

Apám alighanem örült, hogy már hároméves koromban pályát választottam, elhatároztam, ha nagy leszek, orvos leszek. Azokat az ideálokat, amelyek az én időmben dívtak, jelesül hogy a kisfiúk hajósinasnak vagy tisztnek készültek, én elegáns könnyedséggel ötvöztem az orvosi pálya iránti elkötelezettséggel, és hol hajóorvos, hol pedig katonaorvos akartam lenni. De a gyakorlaton túl alighanem a kutatás is már zsenge ifjúságomban érdekelt. Még ma is látom magam, amint négyévesen azt mondom anyámnak: „Mama, én tudom ám, hogy kell feltalálni a gyógyszereket: olyan embereket kell hívni, akik meg akarnak halni, és véletlenül betegek, mindenfélével meg kell etetni és itatni őket – mondjuk cipőpasztával és petróleummal. Ha élve megússzák, akkor felfedeztük a megfelelő gyógyszert a betegségükre.” Na, tessék, és még rám mondják az ellenségeim, hogy nem vagyok elég kísérletezőkedvű!

Akkor is négyéves lehettem, amikor egyszer, nem sokkal elalvás előtt arra a riasztó felismerésre jutottam, hogy egy napon majd nekem is meg kell halnom. Igazán tulajdonképpen soha nem a meghalástól való félelem foglalkoztatott, hanem sokkal inkább az a kérdés, hogy az élet mulandó volta nem teszi-e semmissé annak értelmét. És a válasz a kérdésre, a válasz, amire végül jutottam, a következő: bizonyos tekintetben éppen a halál teszi egyáltalán értelmessé az életet. A létet mulandósága legfőképpen azon egyszerű okból kifolyólag nem fosztja meg az értelmétől, hogy a múltban semmi sincs visszahozhatatlanul elveszve, sokkal inkább minden elveszíthetetlenül megőrződik benne. A lét elmúltságában tehát inkább hogy megőrződik és megmentődik a mulandóságtól. Bármit teszünk és alkotunk is, bármit élünk és tapasztalunk meg – belementjük azt az elmúltságba, soha senki és semmi ki nem tudja törölni a világból.

Kisfiúként bosszantott, hogy – mindenekelőtt az első világháború következtében – volt két nagy vágyam, ami nem teljesült: cserkész szerettem volna lenni, és nagyon vágytam egy kerékpárra. Teljesült viszont valami, amire gondolni sem mertem volna: a Stadtparkot és annak játszótereit benépesítő fiúk százai közül egyedül nekem sikerült birkózásban földre vinnem, és szorítófogással két vállra fektetnem a mindenki által elismerten legerősebb fiút.

Egészen fiatal koromban mindig egy novellát akartam írni. Ez arról szólt volna, hogy valaki lázasan keresi elveszett noteszát. Végül valaki visszaviszi neki, de a becsületes megtaláló szeretné megtudni, mit jelentenek a naptárrészben található különös bejegyzések. És kiderül, hogy ezek kulcsszavak, amelyekkel a notesz tulajdonosa bizonyos napokra, ahogy mondja, „magánünnepeire”, életének különösen szerencsés eseményeire emlékezteti magát. Július kilencedikén például az áll: „Brünni pályaudvar”. Ez mit jelent? Egyszer, július kilencedikén kisgyerek korában, lehetett talán kétéves, amikor a szülei néhány másodpercig nem figyeltek rá, ő lemászott a peronról, és éppen az egyik kocsi kereke előtt leült a sínre. A szülei csak akkor vették észre, hogy mi történt, amikor megszólalt az indulásra figyelmeztető hangjelzés. Apja felkapta a sínről, a vonat pedig mozgásba lendült. Az élethez szerencse kell! Hála istennek, nekem volt, hiszen az a gyerek a valóságban én magam voltam! Gyermekkoromban a biztonság érzését természetesen nem a filozófiai okfejtésektől és elmélkedésektől kaptam, hanem a környezettől, amelyben éltem. Ötéves lehettem, amikor – ezt a gyermekkori emlékemet paradigmatikusnak tartom – Hainfeldben nyaraltunk, és egy napos reggelen felébredtem. Még nem nyitottam ki a szemem, de már valami elmondhatatlanul boldogító és örömteli érzés járt át, a biztonság érzése, az érzés, hogy vigyáznak rám és óvnak. Ahogy kinyitottam a szemem, apám hajolt fölém mosolyogva.

Néhány megjegyzés szexuális fejlődésemről. Kisfiú voltam, amikor bátyámmal a Bécsi-erdőben, egy családi kiránduláson találtunk egy pakli képeslapot, csupa pornográf felvétellel. Sem meglepetést, sem rémületet nem éreztünk. Csak azt nem értettük, miért tépi ki anyánk sürgősen a kezünkből a fotókat.

Később – akkor már körülbelül nyolcéves lehettem – mindent, ami a szexualitással összefüggött, valami titokzatosság övezett. Egy szemrevaló, sőt nagyon csinos cselédlányunknak köszönhető, aki a bátyámnak és nekem – hol együtt, hol külön-külön – felajánlkozott szexuálisan, levetkőztethettük, levehettük altestéről a ruhát, és játszhattunk a nemi szervével. E célból például lefeküdt a padlóra, és alvást tettetett, hogy bennünket ilyen jellegű játékra animáljon. Közben – post festum – minden egyes alkalommal a lelkünkre kötötte, hogy ezt nem mondhatjuk el a szüleinknek, ez a mi hármunk titka, és köztünk kell maradnia.

Évekig rettegtem, ha valamit – mármint valami nem szexuális természetű dolgot – elkövettem, mert a cselédlány felemelte a mutatóujját, és azt mondta: „Vicki, jó legyél, különben elmondom a mamának a titkunkat!” Ennyi elég volt hozzá, hogy feltétel nélkül sakkban tartson, mígnem aztán egy napon meg nem hallottam, hogy anyám megkérdezi tőle: „Tulajdonképpen mi a titkotok?”, mire a lány azt felelte: „Semmi különös, csak Viktor belekóstolt a lekvárba.” De az óvatossága, hogy netán ki találok fecsegni valamit, nem volt teljesen alaptalan. Pontosan emlékszem még, amikor egyszer azt kérdeztem apámtól: „Ugye, papa, nem mondtam el neked, hogy a Marie tegnap elvitt a Praterbe ringlispílezni?” Ilyen módon akartam bizonyítani diszkréciómat. Képzeljük el, mi történt volna, ha egy nap azt mondom: „Ugye papa, nem mondtam el neked, hogy tegnap Marie nemi szervével játszottam?”

Idővel természetesen a szex és a házasság közötti összefüggéssel is tisztában voltam, mégpedig azelőtt, hogy tudatába kerültem volna a szex és a szaporodás közötti összefüggésnek. Már a kisgimnáziumba jártam, amikor elhatároztam, hogy ha majd egyszer megnősülök, mindent el fogok követni, hogy esténként ne aludjak el túl gyorsan, mert nem akartam lemaradni arról, amit együttalvásnak szoktak nevezni.{10} Az emberek tényleg olyan hülyék volnának, töprengtem, hogy képesek kihagyni valami szépnek az élvezetét, mert elalszanak közben? Én biztosan kiélvezem majd, határoztam el.

Egy másik nyaralás alatt, Pottensteinben üdültünk, volt velünk egy nevelőnő, aki barátságban állt a szüleinkkel, és ezért velünk, gyerekekkel is sokszor jött össze. Engem rendszeresen csak „a gondolkodónak” nevezett, mert szüntelenül kérdéseket tettem fel. Mindig meg akartam tudni tőle valamit, egyre többet akartam tudni. Nem hiszem, hogy valaha is igazán nagy gondolkodó lettem volna. Az viszont igaz, hogy szerettem a dolgokat következetesen végiggondolni. Nem tudom, töprengésnek lehet-e nevezni, talán ugyanennyi joggal a szókratészi hagyomány értelmében önmegismerésnek is mondhatnánk, hogy fiatalemberként sok éven át a reggelit, pontosabban a kávét az ágyban vettem magamhoz, hogy aztán néhány percig még az ágyban maradjak, és elmélkedjek az élet értelméről, kivált pedig a következő nap értelméről, jobban mondva arról, hogy a következő napnak számomra mi az értelme.

Erről eszembe jut egy eset, ami a theresienstadti koncentrációs táborban történt meg: egy prágai docens megvizsgálta néhány kollégája intelligenciahányadosát, és nálam átlagon felüli IQ-t mutatott ki. Ezen tulajdonképpen nagyon elszomorodtam, mert azt gondoltam, mások ilyen intelligenciahányadossal kezdhetnek valamit, míg nekem valószínűleg esélyem sincs erre, mert ott fogok elpusztulni a táborban.

De ha már az intelligenciánál tartunk. Engem mindig mulattatott, ha arra jöttem rá, hogy valaki másnak sokkal később támadt egy olyan ötlete, ami nekem már réges-rég az eszembe jutott. Engem ez nemigen zavart, mert azt gondoltam, másoknak küszködniük kellett, hogy valamit publikáljanak, én viszont minden küszködés nélkül tudatában voltam, hogy pont ugyanazt találtam ki, mint a többiek, akik publikációik révén tettek szert hírnévre. Tulajdonképpen az sem zavarna, ha valaki az én gondolataimért kapna Nobel-díjat.

{1} Oskar Wiener (1873, Prága – 1944, Theresienstadt) költő, elbeszélő, publicista, főszerkesztő. Ismert műve: Alt-Prager Guckkasten – Wanderungen durch das romantische Prag (Régi prágai látcső – Séták a romantikus Prágában).

{2} Gustav Meyrink (1968, Bécs – 1932, Starnberg) osztrák író, a Simplicissimus munkatársa, E. T. A. Hoffmann és Edgar Allan Poe világát időző fantasztikus regények szerzője. Leghíresebb műve: A Gólem (1915).

{3} Rási (1040, Troyes – 1105, uo.) helyesen: Salamon ben Jicchák, zsidó Biblia- és Talmudtudós. Róla nevezték el az általa a Biblia- és Talmudkommentárokban használt kvadrátírást Rási-írásnak.

{4} „Ma Ha Ral”, Löw rabbi, Júda Löw ben Becalél hivatalos címeinek a héber irodalomban használt rövidítése (Morenu H-rab Rabbenu).

{5} John Thompson – Thomas H. Bayly Long ago című daláról van szó. Magyar fordításban: „Régi mesékre emlékszel-e még? / Volt egyszer rég, volt egyszer rég” szöveggel ismert. (A ford.)

{6} Theresienstadt (cseh nevén: Terezín) garnizonvárost II. József 1780-ban építtette. Az egykori laktanyát és erődítményt 1939-től a német megszállók koncentrációs táborként, illetve az ún. kis erődöt börtönként használták. A holokausztirodalomban ma inkább a Terezín nevet használják, tekintettel azonban arra, hogy a szerző német anyanyelvűként következetesen Theresienstadtként említi, mi is megtartottuk a német elnevezést. (A ford.)

{7} Fillér (német).

{8} Joseph Maria von Baernreither (1845, Prága – 1925, Teplitz) osztrák politikus, emlékiratai értékes történeti forrást jelentenek.

{9} Lefordíthatatlan szójáték: Kreis = kör, Halbkreis = félkör, Kreißsaal = szülőszoba, Halbkreißsaal = „félszülőszoba”.

{10} Lefordíthatatlan szójáték: a német Beischlaf szó (bei = nál-nél, Schlaf = alvás) közösülést jelent.