BENJAMIN FERENCZ
NADIA KHOMAMI

Mindig csak az igazat

SZÁZ ÉV BÖLCSESSÉGE

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Benjamin Ferencz with Nadia Khomami:
Parting words. 9 Lessons for a Remarkable Life,
Little, Sphere, Brown Book Group, London, 2020

Copyright © Benjamin Ferencz 2020

First published in the United Kingdom in the English language
in 2020 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

Fordította

Dési András György

Hungarian translation © Dési András György, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Fotók © Benjamin Ferencz

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Szerkesztő Bakay Dóra

Borítóterv Csík Vince

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-115-3

TARTALOM

Bevezetés

1. Az álmokról – Ne sodródj az árral

2. Az iskoláról – Bárhol is vagy, sokat tanulhatsz

3. A körülményekről – A saját hajadnál fogva emeld fel magad

4. Az életről – Az út mindig göröngyös, és sosem nyílegyenes

5. Az elvekről – Jónak lenni jobb

6. Az igazságról – Akkor is az igazat mondd, amikor senki sem figyel

7. A szerelemről – Vannak fontosabb dolgok, mint a világ megmentése

8. A kitartásról – Még egy kicsit feljebb azt a sziklát!

9. A jövőről – Szemet a távolba, kezet a kormánykerékre

9 fontos tudnivaló Benjamin Ferenczről

BEVEZETÉS

Gyakran megkérdezem Ben Ferencztől, hogyhogy ilyen derűs.

– Ha befelé sírsz, akkor legalább kifelé nevess, különben belefulladsz a saját könnyeidbe – szokta válaszolni.

Korábban úgy képzeltem, hogy a történelem csak könyvekben létezik, meg azokon a fekete-fehér filmekből származó fotókon, amelyeket diákkoromban mutogattak nekünk. A háborút, pusztítást vagy újjászületést illusztráló képeknek semmi közük nem volt a hétköznapjainkhoz. De a világot alakító hősök nem feltétlenül a múltban ragadt, kitalált figurák egy távoli korból, amelyben a jó legyőzte a gonoszt.

Egészen véletlenül akadtam Benre. Egyik este amerikai hírcsatornák közt kapcsolgattam a tévét, és szerepelt valamelyik tudósításban. Akkoriban Londonban dolgoztam, a The Guardian riportere voltam, és a nyilatkozata felkeltette az érdeklődésemet. Utánanéztem, ki ő, és csodálkozva láttam, hogy élete során milyen fontos feladatokat vállalt és milyen sok mindent tapasztalt.

Találtam egy felvételt, amely Nürnbergben – náci nagygyűlések egykori helyszínén –, a részben helyreállított Igazságügyi Palotában készült, és Ben főügyészként szerepelt rajta. Huszonhét éves volt, elszánt és energikus; a magas pulpitus elfedte, hogy milyen alacsony, miközben megnyitotta minden idők legnagyobb gyilkossági ügyének tárgyalását. Az Einsatzgruppék, a legalább egymillió zsidó és más kisebbségi haláláért felelős náci halálbrigádok huszonkét vezetője hallgatta a vádlottak padjáról.

Nem tudom, miért hatott meg ennyire, de hirtelen úgy éreztem, beszélnem kell vele telefonon. Talán mert épp annyi idős voltam, mint ő, amikor több mint hetven évvel ezelőtt részt vett ezeken a tárgyalásokon. Talán azért, ami a hírekből áradt. Nagy-Britanniában megszavazták a kilépést az Európai Unióból, Amerikában egy valóságshow-celebet választottak negyvenötödik elnöknek, a Közel-Keleten polgárháborúk tomboltak: egyszóval a világháború után kialakult globális rend gyors bomlásnak indult. Vagy talán csak azért éreztem így, mert épp egy fájdalmas szakításon estem túl, és kellett valaki, aki emlékeztet rá: a háború és szenvedés borzalmaihoz képest a magándrámák lényegtelenek.

Megkerestem Bent, és megbeszéltük, hogy hívni fogom. Bevallom, fennkölt, komoly emberre számítottam. De az első benyomásom az volt vele kapcsolatban, hogy kivételesen empatikus és rokonszenves. Elmúlt százéves, de ravaszul szellemes, és bár sok szörnyűséget látott életében, mégis mindig van kedve viccelni.

Néhány perc elég volt hozzá, hogy kiderüljön, új erőt tud önteni az emberbe. A beszélgetésünkből riport lett a The Guardian Életmód rovatában. Az aznapi megjelenések közül ezt a cikket olvasták a leghosszabb ideig az oldalunk látogatói, ami azt jelzi, bármilyen szokatlan is ez manapság, hogy aki belekezdett, az elejétől a végéig elolvasta. Akkor már öt éve dolgoztam újságíróként, de ez volt a legnagyobb elismerés, amit addig kaptam. A világ minden részéről, minden korosztályból jelentkeztek olvasók, hogy elmondják, mennyire megérintették őket Ben szavai.

Az itt következő fejezetek egy több hónapon át tartó beszélgetéssorozat eredményeként születtek. Mondhatnám, hogy azért folytattam vele a megkezdett diskurzust, mert minél több emberhez el akartam juttatni a szavait. Tulajdonképpen igaz is volna, de valójában sokkal önzőbb okból maradtam kapcsolatban Bennel: kedves és szellemes ember, aki kiváló tanácsokat ad.

– Ma rosszkedvem van, Benny – mondtam neki néha.

– Kedvesem – válaszolta ilyenkor –, bármi legyen is a baj, biztos, hogy túlélt már rosszabbat is.

Bennek megvan az a titokzatos képessége, hogy élete minden szakaszából pontosan emlékszik az apró részletekre, anekdotákra, azoknak a nevére, akikkel összehozta a sors, és arra is, hogy milyen volt az időjárás aznap. Amikor először felvetettem neki a rendszeres beszélgetések ötletét – amelyeknek e könyv a végeredménye –, nem állt rögtön kötélnek.

– El sem tudja képzelni, milyen elfoglalt vagyok – mentegetőzött. – Annyi a dolgom, arra sincs időm, hogy megértsem, miképpen lettem az, aki vagyok. Meghalni sincs időm.

Ez így ment egy ideig, ő folyton az elfoglaltságaira hivatkozott, én pedig azt ismételgettem, hogy az egész nem fog sokáig tartani.

– Kedvesem – mosolygott csúfondárosan az első negyvenöt perc után –, ha ebben a tempóban haladunk, a riportalanya nem éri meg az interjú végét.

Beszélgetéseink során az volt számomra a legmeglepőbb, hogy bár egy óceán és hét évtized választ el minket, mennyi közös van bennünk. Mindketten kisgyerekként kerültünk az új hazánkba, veszélyes környéken nőttünk fel, kultúrák és kontinensek között nevelkedtünk. Mindketten a barátainknak és a feliratos filmeknek köszönhetjük a nyelvtudásunkat. Mindketten szorgalmasak voltunk, de képtelenek rá, hogy betartsuk a szabályokat. Szűkebb családunkban elsőként szereztünk diplomát, és az egyetemen hamar rájöttünk, hogy ha versenyben akarunk maradni, akkor keményebben és többet kell dolgoznunk másoknál. Mindketten jogot tanultunk, szeretünk úszni, és a komor dolgokban is meglátjuk a humort. A tetejébe még egy napon is születtünk, de ahányszor csak felhívtam a figyelmét erre a tényre, ő csupán ennyit mondott:

– Ne csináljon semmi butaságot, tönkre ne tegye a születésnapomat, kislány!

A The Guardianben megjelent cikkhez használt képen Ben kék rövidnadrágban, nadrágtartósan, kedélyesen álldogál a floridai Delray Beachben lévő otthona kertjében. Csípőre tett kézzel, orrán szemüveggel, mosolyogva néz a kamerába, miközben a háta mögül kikukucskál a nap. Hétköznapi, kedves öregembernek látszik, nagypapának, akihez hétvégeken vagy ünnepnapokon elugrik látogatóba a család. A kertjéből gyakran kacsák hápogása hallatszik.

De Ben a legkevésbé sem hétköznapi ember. Fatou Bensouda, a Nemzetközi Büntetőbíróság főügyésze „a nemzetközi büntetőjog emblematikus figurájának” nevezte; Alan Dershowitz, a közismert jogász és a polgári szabadságjogok védelmezője, aki O. J. Simpson és Trump elnök ügyét{1} is elvállalta, azt mondta róla, hogy „a mindig jóra törekvő ember tipikus példája”; míg Barry Avrich, a Netflix által bemutatott, Ben jogi téren elért eredményeivel foglalkozó, Prosecuting Evil (Vádemelés a Gonosz ellen) című dokumentumfilm alkotója minden idők egyik legpéldaadóbb férfijaként jellemezte. A filmben egyébként az előbb említettek mind megjelennek.

A következő fejezetekben csupán néhány kerül szóba Ben különleges életének főbb eseményei közül, de itt és most megpróbálom nagyjából összefoglalni a lényeget. Ötször kapott kitüntetést a Pentagontól, ugyanis a második világháborúban harcolt a nyugati front öt nagy csatájában. Az első partraszállók között érkezett Normandiába, ott volt, amikor áttörték a Maginot- és a Siegfried-vonalat, Remagennél átkelt a Rajnán, és Bastogne-nál az ardenneki offenzívából is kivette a részét.

1944-ben átvezényelték Patton tábornok harmadik hadseregének parancsnokságára, ahol azt a feladatot kapta, hogy szervezze meg a háborús bűncselekményekkel foglalkozó részleget. Jelen volt több koncentrációs tábor felszabadításánál, vagy nem sokkal később érkezett: a majdani perek során a náci bűnözők ellen felhasználható bizonyítékok után kutatva járt Buchenwaldban, Mauthausenben, Flossenbürgben és Ebenseeben. Ben kapkodva eltemetett testeket ásott ki, néha a puszta kezével. Olyan szörnyűségekkel kellett szembenéznie, amelyek máig kísértik.

Amikor az Egyesült Államok belesodródott a vietnámi háborúba, Ben úgy döntött, hogy feladja a magánpraxisát, és kizárólag a béke ügyének szenteli magát. Több könyvet írt, amelyben egy internacionális jogi szervezet működését körvonalazza: a Nemzetközi Büntetőbíróság megalapítása során ezek a művei nélkülözhetetlennek bizonyultak. Szószólója volt a holokauszttúlélők számára visszajuttatandó tulajdon ügyének is, részt vett azokon a tárgyalásokon, amelyek Izrael és Nyugat-Németország között folytak a jóvátétellel kapcsolatban.

Ben a pályája több mint hetven éve során talán mindenkinél többet tapasztalt. Mélyről indult, és nagy utat járt be. Erdélyi zsidó családban született, még csupán kilenc hónapos volt, amikor megérkeztek a New York-i Hell’s Kitchen negyedbe. Fiatalkorától kezdve mindent elkövetett azért, hogy kikeveredjen a szegénységből, és végül egy ösztöndíj segítségével végezhette el a Harvard jogi karát.

Jó néhány díjjal ismerték el jogászi és humanitárius munkáját, köztük 2014-ben a Harvard Egyetem Szabadság-érdemérmét is megkapta. Ugyanezt az elismerést előtte Nelson Mandela vehette át. Ben továbbra is arra használja társadalmi állását, hogy jót tegyen: több millió dollárt adományozott a United States Holocaust Memorial Museum népirtások ellen fellépő központjának. Máig azon dolgozik, hogy létrejöjjenek azok az egész világon elfogadott jogi keretek, amelyek segítségével bíróság elé állíthatnak bárkit, aki népirtást, háborús vagy emberiesség elleni bűncselekményt követ el.

– Nem érdekel a dicsőség. Nem számít, mit hagyok magam után, vagy mennyit… Mindenem másoké lehet – mondja. – Koldusként jöttem a világra, a fiatalkorom nagy részét szegényen töltöttem, és most mindent visszaadok.

Képtelen megpihenni. Egyik hétvégén, mielőtt Los Angelesbe indult volna, hogy a Netflix róla szóló dokumentumfilmjét népszerűsítse, megkérdeztem, nem akar-e cserélni velem.

– Maga épp indul a napfényes Hollywoodba, én meg itt ülök az esős Londonban – morogtam. Szívből nevetett, ahogy szokott, és azt felelte, hogy habozás nélkül megtenné.

– Nemrég részt vettem egy film promóciós körútján a Holocaust Memorial Museum megbízásából – mesélte. – New Yorkból indultunk, onnan Washingtonba, Los Angelesbe, San Diegóba és végül Chicagóba utaztunk. Én meg egyszer csak összeestem, és egy kórházban tértem magamhoz, de nem ijedtem meg, mert a kis szobám falán hatalmas kereszt lógott, és az volt aláírva: „Chicagói Feltámadási Társaság”. Én pedig, a logikus elme, arra következtettem, hogy ha a feltámadásomra van szükség, akkor nyilván meghaltam. Két hétig bent kellett maradnom.

A halál és a vég folyamatosan ott motoszkál a gondolataiban.

– Ennél jobban nem is lehetnék – feleli mindig, ha a hogylétéről érdeklődöm. – És tudja, miért? Mert tisztában vagyok a lehetőségeimmel.

Már senki más nem él, aki Ben nézőpontjából látná a világot. Az egykori nürnbergi ügyészek közül egyedül ő van közöttünk, és íme, a jelmondata mindenki számára, aki ragaszkodik ahhoz az elgondoláshoz, hogy a józan ész a gyilkosságok fölé kerekedhet: „Háború helyett jog”. Ezt az összes beszélgetésünkben és anekdotájában szóba hozza. Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy Ben de facto a közös lelkiismeretünk, aki fáradhatatlanul harcol az igazságosabb világért. A fia, Donald azt meséli, hogy a családi vacsorák mindig ugyanazzal a kérdéssel kezdődnek: „Ma mit tettetek az emberiségért?”

– Pontosan tudom, milyen szerencsés voltam egész életemben – mondja Ben. – Egyszerű szülők gyerekeként, szegénységben jöttem a világra. Túléltem a háború poklát, mind az öt nagy csatát. Találkoztam egy csodás nővel. Felneveltem és kitaníttattam négy gyereket. Az egészségem is kiváló. Ki akarhatna ennél többet? Ahányszor elmegyek itthonról és ahányszor hazajövök, hálát adok mindazért az áldásért, amelyben életem során részesültem.

Hírszerkesztőként dolgozom, és nap mint nap szörnyű szalagcímekkel találkozom. Mintha a világ apránként egyre közelebb kerülne a pusztuláshoz. A nacionalizmus dagálya nem vonul vissza; az úgynevezett „szabad világ” vezetői a külpolitikájukban szövetségi rendszereken kívüli, egyéni megoldásokat helyeznek előtérbe, és olyan tanácsadókkal veszik körül magukat, akik megállás nélkül verik a harci dobokat; Bejrúttól Hongkongon át Párizsig véres tüntetések zajlanak. Országaink a kultúrák között zajló, egyre intenzívebbé váló háborúk csatatereivé váltak, mivel az „ők vagy mi” típusú gondolkodás kizárja az empátiát és lehetetlenné teszi a kompromisszumot. A bejáratott gazdasági rendszerek egyenlőtlenséget és korrupciót szülnek, a zsarnokok egymás ellen fordítják a kisebbségeket, miközben ők maguk az alkotmányos kereteket és intézményeket támadják. Egyre komolyabb veszélybe kerülnek azok az értékek és eszmények, amelyeket eddig természetesnek hittünk: például az igazságosság és a nagylelkűség. Nagyobb szükségünk van Ben hangjára, mint valaha!

A sok baj néha megzavar, túl sok a dolgom, vagy csak megfeledkezem róla, hogy felhívjam másik időzónában élő barátomat.

– Az elveszett Nadia! – szurkálódik, amikor végre keresem. – Azért hív, hogy ellenőrizze, felismerem-e még a hangját?

De Ben megért engem, mert a hírekre is odafigyel. Tudja, mi minden forog kockán, mert meggyőződése, hogy a következő háború egyben az utolsó is lesz. Továbbra is beavatkozik, ha szükségesnek találja: legutóbb, amikor az Egyesült Államok és Irán a háború szélére sodródott, a The New York Timesnak írt levelet.

– Sosem ér véget ez a komédia – mondja. – Mind úgy viselkednek, mint a bolondok.

Járja az iskolákat és az egyetemi kampuszokat, motivációs előadásokat tart, naponta átnézi a rengeteg rajongói levelet – azzal szoktam bosszantani, hogy szerelmes leveleknek nevezem őket –, és időről időre válaszol is rájuk.

Sok cinikus van a világon, aki el akarja hitetni velünk, hogy a születésük, a fajuk, a vallásuk vagy a hitük eleve elválasztja egymástól az embereket; hogy a menekültek a befogadó országok jólétét és kultúráját veszélyeztetik. A migránsok táborairól, a Csatornán átkelőkről, a gyűjtőtáborokról szóló történetek arra hivatottak, hogy dehumanizálják, amit nem ismerünk. Tudatosan vagy sem, magunkévá tesszük ezeket a történeteket, és kételkedni kezdünk benne, hogy bárki – mi vagy valaki más – képes lenne jót cselekedni. De Benben megláttam, amit magamban nem találtam: a képzelőerőt, a szorgalmat és a büszkeséget. Őt figyelve megtanulhatjuk, hogy az emberi lélek minden gonosz ellenséget túlél. Megtanulhatjuk, hogy mindegy, ki honnan származik és mivel foglalkozik, több közös rejtőzik bennünk, mint hinnénk, és együtt erősebbek vagyunk.

A fejlődés nem indul be azonnal, lassan halad, és bonyolult folyamat. De amikor igazán rossz a kedvem, Ben mindig emlékeztet rá, hogy léteznek csodák. Néhány évtizeddel ezelőtt sok minden képtelenségnek tűnt volna, ami ma már magától értetődő: a gyarmatosítás és a rabszolgaság vége, a nők jogai, a nemek közötti egyenlőség vagy akár a holdra szállás.

Az utóbbi hónapok nagy bánatot hoztak a barátom számára, és ezen még az optimizmusa sem segített. A felesége, Gertrude, aki több mint nyolcvan éven keresztül volt a társa, meghalt. Ben sokat beszél róla, és gyakran szóba hozza, hogy most lenne százéves. Egyedül az ríkatja meg, ha a feleségét és az iránta érzett, soha nem múló szerelmét emlegeti. De valójában örömkönnyeket hullajt, mert lelki társával együtt szenvedélyesen hitt benne, hogy a világ jobb hellyé tehető, és lakóinak élete boldogabbá válhat. Mindketten idegenek voltak egy idegen országban, és kemény munkával küzdötték fel magukat, mert be akarták bizonyítani, mennyit érnek.

Amikor megkérdezem Bent, mi az a három jó tanács, amelyet fiatal embereknek adna, habozás nélkül válaszol:

– Egyszerű. Egy: soha ne adjátok fel! Kettő: soha ne adjátok fel! Három: soha ne adjátok fel!

Igyekszem megfogadni a szavait.

Nadia Khomami

{1} A 2020-as első impeachmentről van szó. (A szerk.)