BUD SPENCER

ESZEM, TEHÁT VAGYOK

Étel- és életreceptek

Lorenzo De Luca közreműködésével

Bud Spencer további könyvei
az Open Books gondozásában

Különben dühbe jövök

80 év alatt a Föld körül

© Carlo Pedersoli and Lorenzo De Luca

© Schwarzkopf & Schwarzkopf Verlag, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bud Spencer: Ich esse, also bin ich –
Mangio ergo sum – meine Philosophie des Essens

Mit Lorenzo De Luca

Fotók: Giuseppe Pedersoli

Fordította Malyáta Eszter

Hungarian translation © Malyáta Eszter, 2015, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés Farkas Milán

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-097-2

TARTALOM

Előszó – Az éjszaka, amikor Bud feltálalt egy hazugságot

1. Descartes alla murgiana

2. Babà alla Galilei

3. A tintahal szentesíti az eszközt

4. Pizza alla Kant

5. Sfogliatella alla Szókratész

6. Platóni casatiello

7. Lasagne alla Voltaire

8. Fresella alla Schopenhauer

9. Pastiera alla Sigmund

10. Halleves alla Rousseau

11. Padlizsánfelfújt alla Epikurosz

12. Tolvaj szeretettel Sanghajból

Utószó – Filozófusaim és álmaim

Képmelléklet

A könyvben megadott mértékegységek úgy olaszosan, ízlés szerint értendők, nem szigorú előírások – vagy ahogy Carlo mondaná: futteténne!

ELŐSZÓ

AZ ÉJSZAKA, AMIKOR BUD FELTÁLALT EGY HAZUGSÁGOT

A gránitszürke égbolt sötét, párás ölelésbe zárta Rómát, mint egy szerető, aki az alkonyatban magához szorít, és könnyeivel áraszt el…

Micsoda kép! Egy bűnügyi regény nyitó mondatának sem lenne rossz, ugye? Csak az a gond, hogy nem vagyok Edgar Allan Poe vagy Stephen King. Sivár, viharos éjszakák nem ébresztenek bennem ijesztő képzeteket. Legfeljebb dühös dünnyögésre késztetnének, ha egyáltalán egy igazán hangos mennydörgésnek sikerülne felráznia álmomból. De még akkor is csak horkantanék egyet, másik oldalamra fordulnék, és éppen ott folytatnám Morpheusszal való randevúmat, ahol abbahagytam. Az éjjeli szörnyeket és szellemeket azokra hagyom, akik nem képesek értékelni a jó puha párna nyújtotta élvezeteket. Így van ez, amióta az eszemet tudom, már gyermekkoromban sem tudott megijeszteni a sötétség és a rémmesék. Természettől fogva laza fickó vagyok, vagy éppen egy egyszerű teremtmény, ha úgy tetszik.

De alvásról azon az éjjelen szó sem eshetett. Teljesen éberen ültem a nappaliban a kanapén, a tévé előtt. Tekintélyes mérete ellenére (ami még nála is tekintélyesebb rövidlátásom számlájára írandó) mégsem a készüléket figyeltem, hanem az ablaküvegen csordogáló esőcseppek kis patakjait. A terasz fényében láttam, ahogy különböző sebességgel találják meg útjukat kacskaringós vonalakban. Azzal szórakoztam, hogy fogadtam magamban, melyik patak ér le előbb.

A vízcseppek párás, szabálytalan útjai úgy kacskaringóztak, mintha szellemkezek rajzolták volna meg a görbe vonalakat fentről lefelé. Néha eltérültek jobbra vagy balra, ha a szél éppen arrafelé fújt. Alapjában véve azonban mindegyik egyazon cél felé sietett: hogy leérve elpárologjon és feloldódjon az Egészben. Ott, ahol a víz elkeveredik a vízzel, ami nemsokára megszárad, és nem marad belőle semmi. Ez aztán további homályos lételméleti – hogy ne mondjam, filozofikus – reflexiókra serkentett. Hiszen nem ugyanilyen az emberi sors is? Nem ez mindannyiunk rendeltetése, hogy ki-ki saját tempójában, saját választásai szerint járja végig ugyanezt az egyirányú utat?

Az életet senki sem ússza meg élve – jelentette ki egyszer valaki. Görcsösen igyekeztem felidézni, hogy kicsoda, de az illető neve éppúgy elszökött az emlékezetemből, ahogy az álom a szememből. Ugyanakkor még mindig jobb volt csavaros kérdésekkel foglalkoztatni az agyamat, mint bevallani álmatlanságom valódi okát: nevezetesen, hogy éhes voltam.

Nyomorúságos, tehetségtelen zenészek adtak koncertet üres gyomromban. Biztosan ti is úgy vagytok vele, hogy a hasunk ritkán jelez, amikor úgysincs otthon ennivaló. Amikor viszont az ember épp egy olyan gigantikus méretű hűtőszekrény mellett üldögél, amely nyugodtan felléphetne akár egy óriáshűtő-reklámban is, akkor tombolni kezd. A sötét lyukból, azaz a gyomrom felől érkező zajok kényszerdiétám számlájára írandók, amelynek egy ideje kénytelen voltam alávetni magamat, habár ez az általam immár legyűrt nyolcvanöt év kulináris szokásaival meglehetős ellentétben állt.

Aki ismer, tudja jól, hogy a halálfélelemnek Bud Spencer hatalmas, és szerényebb szállásadója, Carlo Pedersoli{1} testében nincs helye. Ott legfeljebb csak a kíváncsiság lakozik, a vágy, hogy a kulisszák mögé pillanthassak. Épp olyan ez, mint amikor egy kisfiú szétszedi a játékát, hogy rájöjjön, hogyan működik.

Természetesen a legkisebb sietség sincs bennem, hogy kielégítsem ezt a kíváncsiságot, de félelemmel telt várakozásban sem élek. Hát nem, egy olyan élet után, amely nekem megadatott, a félelem olyan luxus, amelyet nem engedhetek meg magamnak. A szorongást megtapasztaltam a háború során, amikor munkát keresve távoli országokba vándoroltam ki, életem minden bukását és felemelkedését végigkísérte – márpedig ezekből akadt bőségesen –, ahogy két korábbi életrajzom olvasói tudhatják. Igazából túl patetikusnak érezném, ha most, amikor életem utolsó szakasza a végéhez közelít, eluralkodna rajtam a kétségbeesett félelem. (De hát miket nem mondok, természetesen az utolsó előtti! Hajrá!)

Szóval a halál nem ijeszt, a szellemek meg aztán pláne nem, de az éhség, na, az más tészta… A testi fájdalommal simán megbirkózom, rendkívül ellenálló vagyok a fáradtsággal szemben, az alkohol pedig – leszámítva egy-két homéroszi ivászatot a müncheni sörfesztiválon – nemigen játszott szerepet az életemben. Nem okoz gondot legyűrni a fejfájást, a hétköznapi gondokat vagy túltenni magam a feleségemmel, Mariával folytatott veszekedéseken, sőt még azon a nyomasztó tényen sem, hogy többnyire igaza van (különösen, ha a két lányomtól is kap egy kis erősítést). Fiammal, Giuseppével is jól kijövök, noha lelkiismeretesség és pontosság tekintetében gyökeres ellentétem (amit nem mulaszt el minden alkalommal az orrom alá is dörgölni!). Az éhség viszont…

Orvosom kíméletlen fogyókúrát rótt ki rám, amely pontosan előírja, miből mennyit ehetek reggel, délben és este. Maria, aki önként képviseli a doktort otthonunkban, könyörtelenül követ minden szabályt, és tőlem is megköveteli, hogy betartsam az ígéretemet. No persze csakis „saját érdekemben”. Úgy látszik, Maria rég elfelejtette, hogy egyszer együtt szenvedtünk végig egy még ennél is keményebb fogyókúrát egy magánklinikán, valahol, a csoda tudja, hol. Olyan volt, mint egy börtön, és nem volt más megoldás, mint hogy a szó szoros értelmében kiugorjunk az ablakon. Nos, ez a lehetőség itthon nem jöhetett szóba. A ház legfelső emeletén lakunk ugyanis. Maria együttérzésére sem számíthattam, elvégre ő „átállt az ellenséghez”, és ekként felelt a lukulluszi lakomákért való távoltartásomért.

Hiába próbáltam elterelni a figyelmemet tévénézéssel, végigkapcsolgattam ugyan az összes programot, de minél éhesebb lettem, annál inkább csökkent a koncentrálóképességem. Egyszer csak Sir Alfred Hitchcock klasszikusa, a Psycho százmilliomodik ismétlésébe botlottam. Noha nem vagyok nagy rajongója a hátborzongató filmeknek, mert inkább untatnak, mint borzongatnak, ez az alkotás mégis képes volt lebilincselni. Kezdetben azt gondolja az ember, hogy a történet az izgató Janet Leigh alakja köré fog épülni, aki elsikkaszt egy csomó pénzt, és menekülni kényszerül. Fél óra múlva azonban egy motel zuhanyozójában leszúrják, a nő főnökét játszó Anthony Perkinsről pedig kiderül, hogy pszichopata. A film játszik a nézővel, ha a kellős közepén egyszer csak megváltoznak a szereplők és a cselekmény.

Egy kicsit olyan ez, mint az én életem – villant át az agyamon. Sokáig én is egy másik személyt, Carlo Pedersolit tartottam főszereplőnek, mígnem egyszer csak színre lépett Bud Spencer. Valószínűleg mindenkinél így van ez, jóban-rosszban. Mikor irányítjuk mi magunk az életünket? Mikor nem irányítják a sorsunkat? És itt volt megint a lételmélet, ezen az éjszakán már másodszor bukkant elém. A „H.Á.SZ.” a bűnös, a „Hűtőszekrény miatti Álmatlansági Szindróma” (becsukhatjátok az orvosi lexikont, én találtam ki ezt az elnevezést most, ahogy írom ezeket a sorokat).

Hirtelen azonban tompa visszhangot érzékeltem ködös agyamban, amely csak azért filozofált, hogy ne kelljen az evésre gondolnia. A szirénhangok egyetlen ellenállhatatlan szót suttogtak: valaki vacsoráról beszélt. Jól hallottam? Igen, valóban: VACSORA! Megint a televízióra összpontosítottam minden figyelmemet: a Psycho gyilkosa volt, aki meghívta a szőke lányt vacsorára.

A nő elfogadja a meghívást – ő pedig mit csinál? Elviszi egy előkelő étterembe? Ünnepi lakomát varázsol az otthonában? Joggal gondolhatnánk, ugye? (Otthon természetesen a drága Mama mumifikálódott hulláját rejtegeti…) Ehelyett két nyomorúságos szendviccsel és egy pohár tejjel szúrja ki a szemét. Micsoda fantáziátlan megoldás!

Éppolyan hirtelen, ahogy felpattantam, vissza is huppantam a díványra, és arra gondoltam: Drága Hitchcock barátom, te és én, mindketten imádunk enni, és van egy szép méretes pocakunk, hogy lehet az, hogy nem jutott eszedbe valami étvágygerjesztőbb ötlet? A gyomrom hangos korgással csatlakozott a panaszomhoz, és megragadtam a távirányítót. Ám jött a következő csapás: az egyik csatornán épp vacsoracsata zajlott néhány amatőr közreműködésével. Az ételt pocsékul készítették el, a főzés művészetéhez az észnek semmi köze nem volt, de szűkös vacsorám után ennyi is elég volt, hogy felkeltse az étvágyamat.

Tovább kapcsoltam – és mit látok? Egy dokumentumfilmet vetítettek az utolsó vacsoráról (Jézus, Leonardo és Ferenc pápa bocsássa meg nekem, de az adott körülmények között az „utolsót” meg se hallottam, csak a „vacsorát”). A következő adóra váltottam, ahol ebben a pillanatban kezdődött el egy film, amelynek a címe Fame volt. Angolul ez hírnevet jelent, de olaszul a hirtelen ránk törő éhségérzetre utal. Persze olaszként nem tudtam nem észrevenni ezt a kétértelműséget. Az ujjam már nyomta is a következő gombot: egy dokumentumfilm Descartes-ról, ő volt az a fickó, akitől a Cogito ergo sum (Gondolkodom, tehát vagyok) származik. Micsoda zseniális megfogalmazás!

– Aki nem eszik, az nincs, ez a helyzet, kedves Descartes barátom – motyogtam magamban, mint egy bolond.

Automatikusan továbbkapcsoltam. Valahol csak kell egy olyan adásnak lennie, felőlem lehet akár a késő esti híradó vagy egy interjú valamelyik politikussal, amire el tudok aludni.

Próbálkoztam a bárányszámlálós módszerrel, ám alighogy átugrották a kerítést, képzeletemben máris ínycsiklandozó báránysültekké változtak. Végül a filmjeimen kezdtem gondolkozni, hogy segítsek magamnak elaludni. Általában ilyenkor azonnal álomba merülök. Az a helyzet, hogy számomra a filmben minden izgalmas, a rendezőktől a kaszkadőrökig tényleg minden, kivéve önmagamat, de most az egyetlen, ami eszembe jutott, a forgatási szünetek cateringje volt. Már azon gondolkodtam, felhívom Terence Hillt, hogy elverjem az időt. Hála az Amerika és Európa közötti időeltolódásnak, még biztos ébren van. Ekkor azonban végre egy olyan filmre bukkantam, amely már javában ment, és jónak ígérkezett: minek lehetne kevesebb köze az evéshez, mint amikor egy halom ember elbarikádozza magát egy házban? Jó kis ostromjelenetre volt kilátás, és garantáltan az evés volt az utolsó dolog, ami eszükbe juthatott. Nem tudtam, ki az, aki a ház körül járkál és fenyegeti a bent levőket, talán a Ku-Klux-Klan egyik híve, mindenesetre a bentiek egyike, egy színes bőrű alak veszélyes emberek egy csoportjáról beszélt – nekem bármi megfelelt, csak evésről ne essen szó. Megnyomtam az információs gombot, hogy megtudjam, mi a film címe, és a következőt olvastam: „Az élőhalottak éjszakája, 1968 … Történet: Hét személy elbarikádozza magát egy gyárban, amelyet éhes zombik és kannibálok rohamoznak meg…”

Most már aztán elég legyen! – gondoltam magamban. – Ezek mind összeesküdtek ellenem. Már megint evésről volt szó, még ha az evésnek az a fajtája nem is volt mindenki ínyére.

Kikapcsoltam a tévét, magamban morgolódtam még egy kicsit, és elindultam az ágyam felé – szép lassan, hogy időt adjak Morpheusznak, hogy csatlakozzon hozzám a rövid úton. Még mindig rá vártam, arra az álmatlan alvásra, amely után Shakespeare Hamletje is vágyakozik. Egyébként, ha én játszottam volna Hamletet, a koponya helyett egy jól megtermett csirkecombot tartottam volna a kezemben, gondolhatjátok („Enni vagy nem enni…”).

De úgy tűnt, a lábaim önálló életre kelnek, és a másik irányba indulnak el. Míg tudatos énem azzal számolt, hogy a hálószobában kötök ki, a tudatalatti ősvalamim (avagy a gyomrom – nevezzük nevén a gyereket) egyenesen a konyhába vezérelt. Kinyitottam az ajtót, felgyújtottam a villanyt, és dörzsöltem a kezem, miközben célirányosan a hűtőszekrény felé vettem az irányt, mintha… mintha… Na jó, mondjuk úgy, ha a hűtő Tokió volt, akkor én Godzilla, ha értitek, mire gondolok. Nem volt rajta lakat (egyszer azt is képes volt velem megtenni az én kedves kis családom, hogy lakatot szerelt a hűtőajtóra). Szóval karnyújtásnyira álltam a hűtő tartalmától.

Hihetetlen, milyen gyorsan foszlanak szerte a legsúlyosabb fogadalmak is, ha az emberen eluralkodik a farkaséhség. De itt többről volt szó: az óriás testem, amit nem magam választottam magamnak, kikövetelte a maga jussát. Különben sohasem fogok elaludni, efelől nem volt kétség. Nem szándékoztam teljes egészében kirámolni a hűtőt, csak egy icipicit nassolnék, ahogy Bud Spencer mindig mondogatta – ami persze vaskos hazugság volt…

Nem tudom, kicsoda, talán valami filozófus mondta egyszer, hogy azok a tetteink, amelyek után jól érezzük magunkat, morálisak, azok, amelyeket megbánunk, amorálisak.

Akárhogy is legyen, egyet biztosan tudtam: ha ennék, akkor utána jól érezném magam, mégpedig úgy igazán… és ha…

Üres… ÜRES! – Elvesztettem a fonalat, amint elborzadva pillantottam a hűtőszekrény ásító űrjébe. Egyetlen papírcetli lógott benne, Maria kézírásával: „GYERE ALUDNI!” Nem csoda, hogy nem volt rajta lakat. Híres voltam ugyan a kiszámíthatatlanságomról (mint amikor egyszer leugrottam a római házunkból cigarettáért, és két nappal később New Yorkból telefonáltam haza), a családom nemhiába nevezett szeretetteljesen marzianónak, azaz marslakónak, de az éhség az Achilles-sarkam maradt, a magam Kryptonitja. Nem volt szükség Sherlock Holmesra, hogy kiderüljön, rosszban sántikálok, Zenigata nyomozó a Cagliostro vára című filmből is kitalálta volna.

Becsaptam az ajtót, és beleüvöltöttem a világba a tiltakozásomat:

– Táplálkozom, tehát vagyok!

Úgy látszik, a Descartes-ról szóló dokumentumfilm befészkelte magát az agyamba. Csak egy kicsit változtattam a híres mondaton, némileg saját magamra szabtam.

– Nem, nem így van: Gondolkodom, tehát vagyok! – javított ki valaki.

Ijedten fordultam hátra, nem is annyira azért, mert úgyszólván in flagranti csíptek nyakon, mint inkább a velőtrázóan szigorú hanglejtés miatt.

Egy előkelő úr állt előttem, aki mintha egy 17. századi festményből lépett volna elő.

Tollas kalapját levetette, és meghajolt. Loknis parókájának fürtjei közül kivillant ragyogó szeme.

– Engedje meg – szólalt meg. – René Descartes. Nektek, olaszoknak, l’Italien, egyszerűen csak Cartesio, mon ami.

1. FEJEZET

DESCARTES ALLA MURGIANA

Az első étkezés, avagy tele hassal jobban megy a filozofálás

Az 1596-ban született René Descartes eleinte a La Flèche-i jezsuita líceumban folytatott klasszikus és matematikai tanulmányokat, később pedig a Poitiers-i Egyetemen jogi diplomát szerzett. Tanulmányai azonban nem elégítették ki tudásvágyát, a dolgok eredetéig szeretett volna hatolni, hogy megragadja azok lényegét – igazi renitens volt.

Azonban még nem jött el az ő ideje: kezdetben a katonai pályával szemezgetett. El is hagyta hazáját, Franciaországot, hogy Hollandiában csatlakozzon Nassaui Móric seregéhez. A kérdést, hogy a jövőben a kard vagy a tudás révén szeretné-e osztani az észt, végül 1619-ben válaszolta meg, három, látomásos álom hatására, amikor is a tudomány mellett döntött. A három nem szent szám?

1629-ben Hollandiába költözött, húsz évvel később pedig a svéd Krisztina királynő hívta stockholmi udvarába. Egy év múltán, 54 éves korában halt meg. Közben azonban sikerült mély befolyást gyakorolnia a teljes kortárs és a későbbi európai gondolkodásra, amivel irigy kollégáinak és reményteljes utódainak sikerült nem kevés borsot törnie az orruk alá.

Megszállottan keresett egy olyan megkérdőjelezhetetlen módszert, amellyel a világ és annak dolgai meghatározhatók. Tévedhetetlen, jobb eszközökre vágyott, mint a diákok által csak passzívan befogadott egyetemi tananyag. Lefogadom, hogy a tanárainak az idegeire ment – mint minden zseni.

Így jutott el arra a felismerésre, hogy minden, de tényleg minden kétségbe vonható, csak egy valami nem: hogy abban a pillanatban, amikor gondolkodunk, létezünk. Innen ered az örökbecsű Cogito ergo sum, valamint a res cogitans, a gondolkodó alany és a res extensa, a materiális dolgok, tárgyak világa közötti híres descartes-i dualizmus.

Descartes lényegében a gondolkodás merevsége ellen küzdött, amit az eltompult tanulás okoz. Úgy vélte, hogy meg kell értenünk az érzékelt, objektív világ miértjeit, az okokat és a célokat. A hagyományokat meg kell haladni, ha szükséges, megreformálni, de minden esetben fel kell frissíteni. Ha át akarunk lépni a modern korba, akkor bátran meg kell szabadulnunk minden korábbi, elavult mintától. Ez a francia filozófus legmodernebb hozzájárulása a gondolkodás történetéhez.

*

Tán bolondnak véltek (olyan tulajdonság ez, amelytől nem vagyok teljességgel mentes), de azt, hogy egy holt filozófust találok a konyhámban, kevésbé tartottam különösnek, mint furcsa francia akcentusát. Úgy beszélt, mint Clouseau felügyelő a Rózsaszín párducban.

Descartes futólag körbenézett, és szemügyre vette a műszaki vívmányokat, amelyek természetesen egy maga korabeli embernek újdonságot jelentettek. Különös érdeklődést mutatott vágyaim titokzatos tárgya, azaz a hűtőszekrény iránt. Épp kezdtem volna elmagyarázni neki, mire való, de amilyen zseniális (elvégre Descartes-tal van dolgunk, nem Trinityvel{2}), már rá is jött. Szorgosan körözött a konyhában, és mindent alaposan górcső alá vett, miközben a maga mesterkélt módján igyekezett leplezni meglepetését. Hirtelen eszembe jutott, hogy vele ellentétben még be sem mutatkoztam. Franciául vagy olaszul beszéljek vele? Egy pár szót tudok franciául, úgyhogy óvatosan megszólaltam:

– Je suis Monsieur Bud Spencer.

Descartes a szakállába nevetett (szó szerint, mert hosszú szakálla volt) és nagy megkönnyebbülésemre így felelt:

– Beszéljen nyugodtan olaszul, hiszen Dante óta ez az európai humanizmus nyelve. Én magam is beszélem egy kicsit, mint azt már megállapíthatta.

Homályosan emlékeztem rá, valamikor fiatalkoromban olvastam róla, hogy néhány évszázaddal ezelőtt Itáliát a civilizált világ kulturális vezérlő csillagának tekintették, és a legtekintélyesebb nemzetközi szalonokban szokás volt olaszul beszélni – vagy ahogy ma mondanánk, trendi volt. A nemzetközi intellektuális elithez tartozni kívánó külföldi tudósoknak úgyszólván kötelező volt részt venni egy itáliai utazáson, hogy tanulmányozzák a reneszánsz kultúráját, és némileg elsajátítsák az olasz nyelvet. Egyszóval, az olasz akkoriban világnyelvnek számított, és ezért nem csodálkozhattam, hogy egy olyan filozófus, mint Descartes, bizonyítani kívánta nyelvtudását.

– Oké, ahogy akarod… úgy értem, amint óhajtja! – viszonoztam udvariasságát.

– Oké? Mit jelent ez a szó?

Nem volt kérdés, hogy a 17. századból csöppent ide. Elmagyaráztam neki, az amerikaiak így mondják, hogy „rendben”, de ezzel csak még jobban megzavartam. Amerikát ugyan már jóval születése előtt felfedezték, de akkor még nem volt saját nyelvvel rendelkező független állam, amelynek törvényei és szokásai befolyásolják a világ többi részét.

Úgy döntöttem, nem gabalyodok bele jobban a témába, mert nem akartam még inkább összezavarni. Ezenkívül egészen más problémáim voltak.

– Nem szeretnék udvariatlannak tűnni, de ha arra gondolok, hogy éppen a modern filozófia alapítójával állok szemben, szédülés fog el. Úgy értem… Professzor úr… Meg kell értenie…

De hogy érthette volna meg, mit akarok tőle, amikor magam sem tudtam?

Descartes közvetlenül előttem állt, és átható pillantással vizslatott, mintha a céllövölde kilövendő figuráját bámulná. Úgy tűnt, jobban feltalálja magát a helyzetben, mint én, mert egyből véget vetett a zavaromnak, amint megszólalt:

– Oui, értem a kérdését, Monsieur. Mit keresek ezen a késői órán hívatlanul az ön házában?

Így igaz, tényleg azon töprengek, mit keres itt, különösen, hogy már közel négy évszázada alulról szagolja az ibolyát – gondoltam, de megtartottam magamnak a gondolatomat. Nem akartam megsérteni, ettől eltekintve pedig az egyik felem pontosan tisztában volt vele, hogy csupán hallucinálok az éhségtől. Egy hallucinációt pedig végképp nem sérthettem meg!

A pasas a kalapját a széktámlára akasztotta, és várakozásteljesen nézett rám. Az éhségtől és fáradtságtól el is felejtettem hellyel kínálni. Tudjuk, hogy a franciák számára milyen fontos az etikett – körülbelül annyira, mint nekem egy telepakolt hűtőszekrény. Úgyhogy kihúztam a széket, és megkértem, hogy szíveskedjen elhelyezni rajta filozofikus hátsóját. Lassan lehúzta bőrkesztyűjét, és a sétabotja ezüst fogantyújára fektette. Ahogy leült, mélyet sóhajtott, és végre a lényegre tért:

– Nos hát, különös módon épp az imént hívott, amikor is néhány perccel ezelőtt kiforgatta a szavaimat, melyek szerint Cogito ergo sum… Nem engedhetem meg, hogy bárki is gúnyt űzzön a gondolataimból, számonkérés nélkül senki sem úszhatja meg. Mindegy, hogy egy figyelemre méltó filozófusról vagy csupán egy figyelemre méltó hájpacniról van szó. Így is, úgy is az ön becses társaságában vagyok, és tisztelettel várom, hogy tisztázza a helyzetet… Nos hát? Hallgatom.

{1} Bud Spencer eredeti neve (A szerk.).

{2} Az ördög jobb és bal keze 2. című film szereplője.