BUD SPENCER

KÜLÖNBEN DÜHBE JÖVÖK

Önéletrajzom első része

Közreműködött: Lorenzo de Luca

Szerkesztette: David de Filippi

Bud Spencer további könyvei
az Open Books gondozásában

80 év alatt a Föld körül

Eszem, tehát vagyok

Copyright © 2010, Carlo Pedersoli

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Altrimenti mi arrabbio. La mia vita

Aliberti editore, Roma, 2010

Fordította V. Pánczél Éva

Hungarian translation © V. Pánczél Éva, 2010, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Bartus Csilla

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-094-1

TARTALOM

Előszó – A találkozás

Nápoly, 1929–1943: a kis Carlo

Róma, 1943–1947: a félig nápolyi, félig római

Dél-Amerika, 1947–1951: az én „új világom”

1951–1957: újra Rómában

1957–1960: visszatérés Dél-Amerikába

1960: minden út visszavezet Rómába

Megszületik „Bud Spencer”

A Bud–Terence páros

Bud szólóban

Kitérők

Utószó – Kincs, ami nincs, azaz aki (újra) barátot talál, kincset talál

Filmográfia

Képmelléklet

NÁPOLY, 1929–1943:
A KIS CARLO

Gondolkodom, tehát vagyok.

DESCARTES

Eszem, tehát vagyok.

BUD SPENCER

A gyermekkor

Azt mondták nekem, hogy Nápolyban születtem 1929. október 31-én, délután négy órakor. Skorpió, Skorpió aszcendenssel. Ha már a csillagjegyeknél tartunk, a Skorpió a testi erő és az életigenlés jegye, és ebben az értelemben a legklasszikusabb módon meghatározta a jövőmet: az asztrológiával kapcsolatos fenntartásaim ellenére meg kell vallanom, hogy ez a jegy sok mindent előre sejtetett a kis Bud jövőjével kapcsolatban. Kicsi voltam ugyan, de sosem voltam könnyű súlyú: születésem pillanatában hat kilót nyomtam! Szegény mama! Ő számolt be mindezekről, úgyhogy gondolom, megbízhatok az elmondottak hitelességében.

A születés, ha belegondolunk, az élet ősi, legfontosabb pillanata. Világra jöttünk pillanatában bíznunk kell másokban, teljesen a többiekre vagyunk utalva; az ember ugyanis az egyetlen olyan állatfajta, amelyik, ha születésekor magára hagyják, nem képes életben maradni. Szerencsére életünk első éveiben van, aki gondunkat viseli, segíti a fejlődésünket, nevel, tanít bennünket. Nekem a lehető legjobb szülők jutottak: apám és anyám több mint ötven évig éltek boldog házasságban. Nekem és Vera húgomnak egy egyetértésben élő házaspár mintáját jelentették: példát szolgáltattak az életben, kiváltképp a nehéz pillanatokban.

Családommal Nápoly divatos Santa Lucia negyedében laktunk, és az első évek életszínvonala a legmesszebbmenőkig meg is felelt ennek: kiskoromból emlékszem apám hatalmas amerikai autójára, amely a livrés-kamáslis sofőrrel rá várakozott a házunk előtt. Gyerekfejjel ennek az óriás méretű autónak a tágas-hatalmas belső tere valamiféle űrhajó vagy egy hatalmas repülőgép belsejére emlékeztetett, és talán ettől kezdve dédelgettem magamban azt az álmot, hogy pilóta legyek.

A kis Carlo Pedersolinak tehát egész jól ment a sora, hiszen nyilván fogalma sem lehetett a külvilág gondjairól, és az éhséget sem ismerte.

Német nevelőnőm, Rosa Polacek velem együtt a négy évvel később, ötkilósan született Vera húgom okításáról is gondoskodott. (Vera most tanár egy római iskolában.) Neki köszönhetően apámmal nehézségeink támadtak egymás megértésében, ugyanis én túl jól haladtam a némettel, viszont nem igazán értettem olaszul, főleg nem a nápolyi tájszólást. Rosa különleges asszony volt, és kitűnő tanár. Még felnőttként is tartottam vele a kapcsolatot, halála előtt néhány évvel láttam utoljára. Emlékszem, egy Torre del Grecóból való tűzoltóhoz ment férjhez, így németes olasz beszéde – gyakran hallhatunk ilyet karikírozva játék- és rajzfilmekben – kiegészült egy nápolyi beütéssel, ami így különösen szórakoztató egyveleget hozott létre. Rosa Polacek a férjénél is nápolyibbá vált.

Gazdag, nagypolgári gyermekkort éltem. Szégyenkeznem kellene emiatt? Nem hinném. Mindenesetre nem rajtam múlott. Igen, tudom, hogy a színészek visszaemlékezéseikben gyakran fölemlegetik a pályájuk kezdetén átélt kimondhatatlan szenvedéseiket (minek emlegetik, ha „kimondhatatlan”?). Jómagam viszont megtehetem, hogy áttörjem ezeket az irodalmi-elbeszélési szabályokat (nem esne nehezemre, ilyen termettel), mivel nem színésznek, hanem csak egy embernek tartom magamat. Mi igazából csak akkor maradtunk egyetlen líra nélkül, amikor nem sokkal később, a második világháborúban lebombázták apám gyárát.

A szerencse forgandó! Szüleimnek nemegyszer kellett újrakezdeniük az életüket, miközben mi a húgommal ebből semmit sem érzékeltünk. Jól megvoltunk a gondtalan gyermekkor és a család védőszárnyai alatt. Nem kérdés, hogy a családom jelentette későbbi sikereim alapját. Talán hangzatosnak tűnik ez a kijelentés, de a valóság mindig akkor a leghangzatosabb, ha igaz.

Rosa mama (valójában anyámat Rinának hívták, és a Brescia környéki Chiariban született), az egykor tehetős gyártulajdonos felesége úgy próbált gondoskodni a megélhetésünkről, hogy zsebkendőkre hímezte a Colosseumot, és eladta őket a háború után Rómában megforduló amerikaiaknak.

Apám, Alessandro Pedersoli gyáros családból származott, a vagyonát örökölte, amelyet igyekezett meg is őrizni. Tízéves koromban gyakran vitt magával az exkluzív nápolyi Savoia klubba, amikor már érezni lehetett a közeledő háború előszelét. Még mielőtt minden rommá lett – úgy emlékszem, mintha ma lett volna –, elvitt, hogy megmutassa a gyárát, az üzleteit. Talpig becsületes ember volt, és belém nevelte, hogy büszke legyek a családom nevére. Mindig azt mondta, hogy egy Pedersoli sem került még soha összetűzésbe a törvénnyel, és nem létezik az a pénz, ami miatt kockára tenné a becsületét. Manapság azt mondanák rá, hogy nem a ma embere, és való igaz, hogy több mint egy évszázada született, ám ezek az elvek sohasem évülnek el, és az én gondolkodásmódomat is egy életre meghatározták.

Anyai nagyanyám Bresciából való, mindenki Ninni asszonynak szólította. Mikor elmentünk meglátogatni, amint meglátott, kitárta a karját, és saját tájszólásában (körülbelül annyit értettem belőle, mintha kínaiul mondta volna) valami ilyesmit kiáltott:

– Úristen, mekkora lettél! Gyere ide a nagyanyádhoz, te óriáscsecsemő...!

De hát ki értette ezt akkor?! Az óriáscsecsemő szó, amit az ő tájszólásában patanflúnnak mondanak, máig megmaradt az emlékezetemben. Csak később értettem meg, hogy azért látta úgy minden alkalommal, hogy nagyot nőttem, mert ritkán találkoztunk. Kezdetben ő kapott fel engem, később szerepet cseréltünk. A tájszólások, szokások különös találkozása, Észak és Dél „keveredése” a családomon belül kiskoromtól fogva arra tanított (bizonyára nem egyedüliként), hogy Olaszországot egységesnek fogjam fel, ezért is érthetetlen a számomra, ha valaki a tartományok szerinti megosztásról beszél.

Másfelől viszont az is igaz, hogy mindenki legyen büszke a származására, és ne tagadja meg a gyökereit. Noha az irodalom, a színház meg a film sokat tett a valódi „nápolyiság” megismertetéséért, ez még mindig csak a szűkölködés, az éhséggel és a halállal való küszködés bemutatását jelenti. Kétségtelenül ennek is megvan az alapja, mégis úgy érzem, én jobban kötődöm Nápolyhoz, mint sokan a földijeim közül, akik makacsul alakítják a „nápolyiság” karikatúráját. Nápoly nem csupán földrajzi helység – nápolyinak lenni lelkiállapot.

Mélységes büszkeséggel állíthatom: én belülről vagyok nápolyi, nem pedig látszatra. Nemcsak azért, mert nem volt részem nélkülözésben, hanem főként azért, mert életem nagyobbik felét külföldön éltem le. De nem sok kellett volna hozzá, hogy én is elmerüljek a nápolyi jellegzetességekben, és úgy kezdjek el beszélni róluk, mint Totò (szomorú emléket őrzök róla, idős volt már, és félig megvakult, amikor megismertem). Antonio De Curtis herceg, művésznevén Totò, nem csupán képviseli Nápolyt, hanem megtestesíti azt! Színész, zeneszerző, költő, jótékonykodó és állatbarát volt, amikor még nem is jött az ilyesmi divatba, úriember és előadóművész, együttérző emberbarát, aki éjszaka titokban bankjegyeket csúsztatott a külvárosi nélkülözők ajtaja alá. Én nem ezt a Nápolyt képviselem a fent ismertetett okok miatt, és nem szívesen játszanám el „a nápolyi utca bolondját”. Azt az örökséget, amit én hordozok magamban Nápolyról, egyetlen mondatban lehetne összesűríteni: „Fütyülj rá!” Ami persze nem azt jelenti, hogy vidáman és könnyedén keresztülnézek mindenen és mindenkin, hanem csupán azt, hogy szerintem nem kell túl nagy jelentőséget tulajdonítani saját magunknak, ugyanakkor igyekezzünk humorral enyhíteni a bajokat, amelyeket szinte sohasem tudunk elkerülni. Egyszóval javíthatatlan optimista vagyok.

Most egy szempillantás alatt megint felidéződtek bennem az emlékek, a harmincas-negyvenes évek Nápolya, amely természetesen teljességgel különbözött a maitól, de még a néhány évvel későbbitől is, a háború kezdetén: a jómódban telt gyerekkor miatt csodálatos, derűs, elegáns és káprázatos város él az emlékezetemben, mintha csak a főváros lett volna. Ennek a Nápolynak a nyelve és a zenéje maradt meg bennem, amit aztán felnőttként, majd idős emberként néhány dalban és visszaemlékezésben ki is fejeztem.

A gyerekkori emlékeim varázslatos és csodálatos Nápolyában jártam ki az elemi iskolát, itt éltem 1943-ig, amikor a háború egy csapásra megsemmisítette a jólétünket, és sokakkal együtt menekülésre késztetett. A rémségek előtt azonban ez a város, ahol fölcseperedtem, a De Filippo testvérek városa volt, Eduardo, Peppino és Titina, a nagy Scarpetta törvénytelen gyermekei már uralták a színpadot, óriási művészek voltak mind a hárman! Az a város, ahol a Vojak vezette focicsapatot feloszlatták, hiába igyekeztek annyira a mérkőzéseken; a város, ahol az egész országgal együtt nőttön-nőtt a rettegés a háború közeledtével.

A Minerva Intézetbe jártam iskolába, a Santa Lucia film- és varietészínházzal szemben. Emlékszem, amikor a négyéves Vera húgom behozta nekem az osztályba az alumínium uzsonnás táskámat (benne külön fiókkal a zsömlének, a víznek és a gyümölcsnek), és a padok közül szólongatott: „Lallo”, mivel a Carlót még nem tudta kimondani. Egyik iskolatársam köpenyben-hátitáskával maradt meg az emlékezetemben; ő későbbi jóbarátom, a sikeres író, Luciano De Crescenzo. Neki is a humor lett a fegyvere, a filozófiája, el tudta venni a dolgok élét ebben a groteszk és őrült világban, amelyben élünk.

Ha a gyermekkor menekülés a valóság elől, akkor az enyém szó szerint az volt, legalábbis egy alkalommal biztosan, amikor apám szintén gyáros fivérének fiával, Alessandro unokatestvéremmel (én két és fél, ő háromévesen) megszöktünk hazulról. Mekkora felelőtlenség, hiszen együtt alig tettünk ki valamivel több mint öt évet!

Játszani akartunk a többi gyerekkel a városi óvodában, de valaki észrevett bennünket és hazavitt. Otthon már javában állt a bál, kihívták a rendőrséget is. Nem tudom, ki lehetett a „megmentőnk”, mindenesetre mi ünneprontónak tartottuk, hiszen meghiúsította a szórakozásunkat. A városi óvodát gyermeki képzeletünk felruházta a játékok birodalmának csodájával, amolyan Disneylandnek gondoltuk. Titokban osontunk ki, és az ismert utcákon mentünk végig: Orsini, Santa Lucia, Chiatamone utca, párhuzamosan a Caracciolo utcával. Nem számoltunk vele, de nagyon rosszul is végződhetett volna a szökésünk. Akkoriban még sokszor szóba került a Lindbergh bébi szörnyűséges halálának az esete: Amerikában elrabolták, majd miután bezsebelték a váltságdíjat, meggyilkolták, és egy erdőben elásták az óceán felett elsőként átrepülő Charles Augustus Lindbergh kisgyermekét.

Mi egyáltalán nem értettük, mitől olyan izgatottak a szüleink. Az sem tűnt fel, hogy mekkora tömeg gyűlt a házunk elé rendőrökből és a környékbeli lakókból, amiből pedig gyaníthattuk volna, hogy valami bajt kevertünk.

Mindössze arra emlékszem, hogy a lehető legtermészetesebb módon gyalogoltam bele a bajba, ahogy ez lenni szokott a legtöbb gyerekkel. Szinte kerestem a bajt, természetesen, jólesően, gondosan, odaadással.

Éveken keresztül minden nyáron Seianóban vakációztunk, egy kis faluban a Sorrentói-félszigeten. Helyi nevezetességnek számítottak a fából készült állványokra felépített kabinok, melyeket keresztbe felszögezett falécek választottak el egymástól. Az egész építmény néhány méteres, homokba vert cölöpökön nyugodott. Egyik nap az anyám fényképet akart készíteni rólam. Igyekezett megtalálni a legjobb beállítást a képhez.

– Lépj hátrébb, még hátrébb! – intett a kezével, az objektíven keresztülnézve. Akárcsak a viccekben, ahogy lépkedtem hátrafelé, egyszer csak hátraestem a falécek közé. Nagy riadalom támadt, kiáltozva jöttek segíteni, de szerencsére nem történt semmi baj azon kívül, hogy esés közben meghorzsolt egy vasmacska. Még ha lópatkó lett volna, azt hihetném, hogy varázsereje mentett meg a bajtól. De ami a vasmacskákat illeti, nemigen tudok hasonló hatásról.

Ugyanitt, Seianóban estem át a „vízkeresztségen”, amikor négy és fél évesen szó szerint bedobtak a mély vízbe. Ismertem egy csodálatos tengerészt, Ninuccio Savaresét, aki nagy személyszállító csónakjaival vitte partra a Nápolyból érkező utasokat. Hajója rendszerint a nyílt tengeren horgonyzott le. Sokszor magával vitt, és ő tanított meg az úszás alapjaira azzal, hogy a vízbe dobott. Kapálóztam, hogy a felszínen maradjak, és így a jelek szerint megtanultam úszni, különben nem tudnám mindezt elmesélni. Minden reggel, mikor nem volt iskola, Ninuccio értem jött, és együtt mentünk el a turisták elé, meg a férjekért, akik az itt üdülő feleségük után jöttek a hétvégére, vagy éppen a hajóra kísértük a visszaindulókat és az ingázókat. Igencsak felbátorodtam, őrülten tetszett nekem, hogy vele mehetek a tengerre. Amikor sok év múlva első győzelmemet szereztem az uszodában, elsősorban Ninucciónak ajánlottam: mikor a nyakamba akasztották az aranyérmet, egy pillanatra behunytam a szememet, és magamban ezt mondtam:

– Köszönöm, Ninú, ez kicsit a tied is!

Igazából ő volt az első „oktatóm”, neki köszönhetem, hogy felfedeztem a vizet mint természetes közegemet. Akkor még nem is sejtettem, hogy azzal, hogy akkor sikerült a víz felszínén maradnom, elindulhattam egy sikeres színészi pálya felé… Ezzel újra megjelenik az életemben a csillagjegyem, a Skorpió hatása, a skorpió grafikus ábrázolása ugyanis az M, a víz jele, az élet elsődleges forrásáé, bölcsőjéé.

Seianóhoz közel esik két part menti falucska, az egyik tőle délre, a másik északra: Vico Equense és Meta di Sorrento. Valamivel távolabb található Scraio, ahol évszázadok óta hófehér, kénes vízforrás bugyog, rettentő záptojásszagot árasztva. Még távolabb terül el Castellamare di Stabia, fölötte a Faito heggyel. Mesés vidék, a hegy lábánál állt az egyik nagynénénk hatalmas villája, parkjában tavacskákkal, hattyúkkal, tekepályával és egy kis kerek erdővel… Számomra maga volt a földi paradicsom; gyakran játszottam ott. Ám az életem nem csak szórakozásból állt. Nyolc és fél éves koromban vettem részt először versenyen. Nápolyi evezősök mérték össze erejüket a nyílt tengeren, ez idő tájt még nem léteztek e célra versenypályák. Emlékszem, hogy utána összevesztünk apámmal, mert olyat tettem, amit nem lett volna szabad. Akkoriban jöttek divatba a dingik, a kisebb vitorlások. Nem lett volna szabad egy nyolcéves gyereknek egyedül irányítania egy ilyet, de én nem törődtem vele, elkötöttem egyet a kikötőből, és kikormányoztam a nyílt tengerre. Az sem érdekelt, hogy a mólóról mit kiabálnak nekem a hajósok. Az, hogy megnyertem a versenyt, azért egy kicsit csillapította az apám haragját. Részt vett a versenyen az unokatestvérem is, ő futott be utolsónak, így neki nem is lett annyira szenvedélye a víz, igaz, ez nem befolyásolta negatívan a jövőjét. Ő is győztes típusnak bizonyult: az egyik legsikeresebb olasz ügyvéd lett belőle. Nem sokkal ez után az első győzelem után a családommal együtt Rómába menekültünk a bombázások elől. Ezzel számomra is elérkezett a pillanat, amikor véget ért a boldog, gondtalan gyermekkor.

Már említettem, hogy mindaddig a háború borzalmai csak távolról érintettek bennünket, és az óvóhelyre való rohangálást és a kijárási tilalmat leginkább csak unalmasnak találtam. A gyerekek számára a háborúnak jó oldala is akadt, lehetett lógni az iskolából, csellengeni, még forró repeszszilánkokat is gyűjtöttünk, és – nem sejtve, hogy milyen veszélyek leselkednek ránk – még vidámak is voltunk, köszönhetően zsenge korunknak… Elnézést kell kérnem mindazoktól, akiket felháborít ez a felszínesség, mert ők igazi tragédiákat éltek meg az összecsapások során. De én nem tudok felidézni egyetlen politikai vitát sem a családunkban, legyen szó Mussoliniról, Hitlerről, az amerikaiakról vagy a japánokról. Az viszont biztos, hogy amikor arra volt szükség, a szüleim az összes többi olasszal együtt lehúzták ujjukról a karikagyűrűt, hogy felajánlják a hazának. Nem kellett ehhez sem fasisztának, sem pedig kommunistának lenni. Úgy érezték, hogy tenniük kell valami hasznosat a hazájukért. Békére vágytak, de miután Olaszország belépett a háborúba, korlátozott lehetőségeikhez mérten igyekeztek segíteni. Ezen túl azonban a politika nem vert tanyát az otthonunkban.

A háborús Nápolyt Curzio Malaparte örökítette meg fájdalmasan regényében, A bőrben (La pelle), és persze a neorealista filmekben is feltűnnek a sciusciák (az utcagyerekek), a segnoriták (az utcalányok), a feketepiac és a kínzó éhezés világa. Még emlékszem a scugnizzikre, a velem egykorú srácokra, akik csempészett cigarettát árultak, az angol neveket nápolyi szavakká alakítva: a Chesterfieldből „Cess’e fierro”, a Camelből „o ciuccio co’scartiello”, a Lucky Strike-ból „Allucca e strilla”, a Pall Mallból pedig „E’pall’ammano” lett. Éhes kisemberek voltak, akik így próbáltak életben maradni, egyik napról a másikra. Pontosan emlékszem arra a pillanatra, mintha csak ma történt volna, amikor a háborús őrület megszűnt csupán a játékaim bizarr keretének lenni: óriási dörrenéssel köszöntött be az új szakasz az életembe. A kikötőben telibe találtak egy robbanószerekkel megrakott hajót, amely a családunk hatemeletes gyárépülete előtt horgonyzott az ipari negyedben, a móló mellett. Fémbútorokat gyártottunk, és ha nem repül a levegőbe a gyár, olyan országosan ismert márka lehettünk volna, mint az Ignis vagy a Zoppas, annyira keresettek voltak a termékeink. A hajó, amit az amerikai bombázó eltalált, lőszereket szállított, ezért okozott olyan pusztító kárt. A gyárnak nyoma se maradt, és szerencse volt a szerencsétlenségben, hogy az eset vasárnap történt, így senki sem tartózkodott az épületben.

A nagy kikötő miatt Nápoly a légitámadások állandó célpontjává vált. Egy másik bombatámadás lerombolta annak az épületnek egy részét is, ahol meghúzódtunk, ezért apám a fivérével együtt úgy határozott, hogy Rómába költözünk. Az eseményeknek keserű és tragikomikus mellékszála, hogy egy barátjukat is megpróbálták rábeszélni az átköltözésre, aki inkább egy faluba menekült, Nápoly közelébe. Néhány héttel a költözésünk után ért utol bennünket a hír, hogy egy derűs vasárnapon sétáltak a feleségével, amikor a templom párkányáról rázuhant egy kődarab. Azonnal meghalt. Ahogy a régi mondás tartja: bármennyire is óvatos az ember, a sorsát nem kerülheti el.