WOLFPISTA

VADAK KÖZÖTT
SZABADON

ÁLLATVÉDŐ
A VADÁLLATOK KÖZÖTT

Lejegyezte: Fodor Kinga

© Fodor Kinga, Szilágyi István, 2022

© Open Books, 2022

Borítófotó © Magyari Máté, 2022

Szerzőfotó © Lorászkó Krisztina, 2022

Fotók

© Kocsis Ildi – profilephotoworks.com, Kránitz Balázs,
Urbán Emese, Lethenyei László, Varga Viktória

Családi archívum

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Kathi Zsolt

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-083-5

ELŐSZÓ

Farkasember (wolfman): az éj leple alatt farkas alakot öltve kóborol magányosan az erdőkben, ha megéhezik, leterít egy bárányt, tehenet vagy ami az útjába kerül, néha unalmában megugatja a holdat. A sziluettje rendszeresen felsejlik a települések határában, vér, félelem és rettegés övezi lépteit. Ereje végtelen, okos, mindent lát és ural maga körül. Ellensége nincs, így nem fél sem állattól, sem embertől. Visszaváltozva emberré sem lesz sokkal különb, kerüli embertársait, visszahúzódó, és nem szívesen beszélget másokkal. Ugyanakkor ő az egyetlen, akit emberi alakjában is elfogadnak és befogadnak a farkasok, mert tudják, hogy közülük való. Így nyilvánvaló, hogy amikor egy embertársunk farkasokkal foglalkozik, farkasok közt tölti a mindennapjait, pláne kisfarkasokat nevel fel, sokak szemében azonnal farkasemberré válik. De csak egyvalaki tudja, hogy ez nem igaz. Ő maga. Ezért sem szereti, ha farkasembernek hívják. Mert pontosan tudja, hogy ez nem igaz.

A különféle állatalakokat öltött emberekről szóló históriák kultúrtörténetünk fontos részei, akár félelmetes ölőgépekké, fenevadakká változókról, akár barátságos jellemű, megmentőszerepbe bújókról van szó. Az embereket mindig is ámulatba ejtette a le nem igázható állatok világa, az, hogy létezik az életnek egy olyan szegmense, ahová nekünk, embereknek, nincs belépésünk. Ahová minket, embereket egészen egyszerűen nem fogadnak be. Ez sokakat felháborít, mert az ego nem bírja elviselni, ha valamit nem tud uralni. Hogy lehet az, hogy mi, emberek uralkodunk a Földön, mégis van még olyan szeglete, ahol egy élőlény sokkal erősebb, ügyesebb, furfangosabb, mint az ember, ahol egy babszem méretű vagy végtagok nélküli állat a mérgével emberek tömegeit is képes megölni. Ahol egy élőlény tud repülni, víz alatt létezni és olyan dolgokat csinálni, amelyekre mi, emberek magunktól soha nem leszünk képesek. Mindezek veszélyesek ránk, ha túl közel merészkedünk hozzájuk, de nem igázhatjuk le, nem irthatjuk ki őket, mert azzal magunkat is pusztulásba döntenénk, hiszen nagyon sok mindenben függünk tőlük. Szó szerint ki vagyunk szolgáltatva nekik. Többek között munkaerőt, élelmet, a gyógyulásunk érdekében kísérleti példányokat, szórakozást, biztonságot is adnak, ezért nemcsak hogy nem szabad elpusztítanunk az állatvilágot magunk körül, de kifejezetten védenünk kell az állatokat. Van, aki már azáltal is védi, hogy nem háborgatja őket, és lehetőség szerint mindent megtesz annak érdekében, hogy megálljon vagy legalább lelassuljon a különféle fajok kipusztulása. És van, aki aktívan, minden lehetőséget megragadva védi, menti, összegyűjti és/vagy visszatelepíti őket.

Érdekes egybeesés, amikor egy sok éve aktív állatvédő embertársunk, aki ennek a területnek minden apró részletét ismeri, egyszer csak farkasokkal kezd el foglalkozni. Farkasokkal, amelyek vadállatok, és amelyek sok helyen, így hazánkban is éppen az emberek közbeavatkozásának, ártó tetteinek tulajdoníthatóan kerültek a kipusztulás közelébe. Márpedig, ha valaki farkasokkal kezd el foglalkozni, farkasok közé megy, pláne mindezt nyilvános felületeken is láthatóvá teszi, az emberek szemében azonnal farkasemberré válik. Igazi hőssé, aki vad farkasember létére éveken keresztül kiszolgáltatott állatok mentésével és védelmével foglalkozott, és mindig, mindenhol igyekszik segíteni embertársainak is, amikor csak szükség van rá. Szeretjük azokat a történeteket, amelyekben a barátságtalan külső érzékeny lelket takar és könnyen könnybe lábadó szempárt. Amelyekben valaki farkasbőrbe bújt bárány. Vagy tetkós, kigyúrt kopasz, aki szabadidejében állatokat ment és embereken segít. Ismerjük hát meg Wolfpistát, polgári nevén Szilágyi Istvánt, a Fehérkereszt Állatvédő Liga elnökét, aki egyike a magyar (nem) farkasembereknek.

ÉLET A FARKASOK KÖZT

Istvánt ma a legtöbben „Farkasos Pistiként”, a „Medvés Emberként” vagy egészen egyszerűen csak a Magyar Farkasemberként ismerik, bár utóbbi megnevezést nagyon nem szereti. Talán a Wolfpista az egyetlen, amit elvisel. Történetét azzal kezdjük, hogy mesél nekünk a farkasokról, a farkasokkal való kapcsolatáról, meg úgy általában arról, hogy szinte egyik napról a másikra maga mögött hagyva megközelítőleg huszonöt év állatvédői munkát hogyan is került a farkasok világába.

– Először is – kezdett bele nagy vehemenciával – tisztázzunk valamit: én soha nem voltam, most sem vagyok, és soha nem is leszek farkasember. Sokáig kifejezetten idegesített, amikor farkasembernek hívtak, ma már azért nem foglalkozom ezzel annyira, elengedem a fülem mellett, de szögezzük le: sem én, sem más embertársam nem lesz soha farkasember, még akkor sem, ha úgy gondolja, hogy azért, mert farkasokkal foglalkozik vagy farkasokkal dolgozik akár évtizedeken keresztül, ezzel őt már maguk közé is fogadják ezek a csodálatos állatok. Ez nevetséges önáltatás, bár kétségtelen, hogy a médiában és a közösségi felületeken jól mutat, egyeseknek az önbecsülését is növeli. És persze azokat már nem is említem, akik eljönnek a Predator Programunk valamelyik előadására, bekönyörgik magukat három percre a farkasokhoz, készíttetnek magukról egy rakás fotót, majd ezeket a közösségi oldalakra kitéve farkasembernek hívják és hívatják magukat. Közben meg alig várták, hogy elkészüljenek végre azok a képek, és szó szerint kimenekülhessenek a kifutóból. Szóval farkasembernek lenni orbitális nagy hazugság, ráadásul önáltatás.

Na, de kezdjük a legelején! Nagyon érdekesen kezdődött a farkasokkal történő első találkozásom, ugyanis szó szerint nem érdekelt különösebben ez a téma, pontosabban nem izgatott fel jobban, mint bármelyik más állatfajjal történő találkozás, kontaktus. A farkas egy ideig eltűnt hazánkból, szabadon nem élt, gyakorlatilag rákerült a kipusztult fajok listájára. Újabban az Északi-középhegység vidékein, illetve az Aggteleki és a Bükki Nemzeti Parkok területein időnként feltűnnek a nyomai, vagy megpillantanak egy-egy egyedet, tehát nagyon úgy néz ki, hogy visszatelepedett hozzánk, sőt a nyomok arra utalnak, hogy almok felnevelése is megtörtént már a közelmúltban. Ugyanakkor védett állat, így, ha valamelyik állatkertben túlszaporulat keletkezik, esetleg valahol lefoglalnak vagy elkoboznak egy-egy példányt, azokat el kell helyezni valahol. A farkast nem szeretik az állatkertek, mert csak a gond van vele: egész nap csak fekszik, nappal elbújik a látogatók elől, éjszaka aktív, ráadásul büdös, szanaszét hagyja maga körül a félig elfogyasztott dögöket – hiszen ugyebár húsevő, ragadozó állatról beszélünk. Veszélyes, ráadásul szeret szökni is, ezért erőteljesebb odafigyelést igényel és a biztonsági előírások maximális betartását. Szóval tényleg csak a baj van vele, ráadásul a látogatókat sem vonzza, mert nem igazi látványosság, ezért az állatkertek is szeretnek minél gyorsabban megszabadulni a felesleges egyedektől, azaz túladni rajtuk, és ha nem muszáj, nem szívesen tartanak belőlük egy-két példánynál többet. De mivel védett állat, ezért, mint mondtam, valahova el kell helyezni őket. A fogságban született vadállatokat eleve nem lehet szabadon ereszteni, de a farkas esetében ez amúgy sem lenne lehetséges, tekintettel arra, hogy hazánkban nem él szabadon.

A kétezres évek elején a Veresegyházi Medveotthonban (amelyet a Fehérkereszt Állatvédő Liga, amelynek az elnöke vagyok, Veresegyház önkormányzata, valamint az Állatvédő Világegylet, a WSPA építtetett, 1998-ban) kialakítottak egy 1,2 hektáros farkaskifutót. Ide kerültek az említett állatkerti túlszaporulatból származó vagy magánemberektől lefoglalt és elkobzott egyedek, ennek következtében nagyon vegyes génállományú falka jött létre. Ez alkotja a mai napig is a Veresegyházi Medveotthonban az úgynevezett vad falkát. Rajtuk keresztül a látogatók egyetlen kerítésen keresztül betekinthetnek a farkasok életébe. Mi nem háborgatjuk ott őket, gyakorlatilag úgy élnek, ahogy azt szabadon is tennék; mondjuk, ebből sokszor adódik konfliktus meg látogatói panasz. Az egyik tipikus eset, amikor a farkasok közt a falkában verekedéssé fajul valami, és, mondjuk, egy-két állat súlyosabban megsebesül. Ilyenkor a látogatók gyakran szó szerint ordítva követelik, sokszor a személyzeti ajtón dörömbölve, hogy csináljunk már valamit a szegény, megtépázott sebesülttel, mert ez tűrhetetlen látvány, és sírnak a gyerekek a kerítés előtt. A gond csak az, hogy ez egy vad falka, szóval az nem úgy van, hogy bemegyünk, kihozzuk a sérültet, ellátjuk, majd ha meggyógyult, visszatesszük, mert ha onnan kihozunk egy egyedet, a többiek soha többé nem fogadják vissza, szinte biztos, hogy azonnal széttépik. És hát az utókezelése sem megoldható, egy farkas az nem kutya, nem lehet, hogy bekötjük a száját, lefogja egy asszisztens, az állatorvos meg mindennap infúzióra köti pár órára, és kezeli a sebeit. Ráadásul a vad falka bemutatásának pont ez a lényege, hogy a látogató beleláthasson a farkasok csodálatos, de sokszor bizony kegyetlen világába. Vagyis ilyenkor bizony áldozatul eshet egy-egy megvert egyed, és ezt nem rejthetjük el a látogatók elől.

Visszatérve a kezdetekhez, szóval létrehoztunk Veresegyházon egy vad falkát. Mindezzel egy időben, vagy kicsivel utána, Horkai Zoltán, a világ egyik leghíresebb állatkoordinátora, akinek akkor már voltak a saját tanyáján imprint, azaz kézzel felnevelt farkasai, a Füvészkertben tartott egy előadást a farkasokról, amire a Medveotthon akkori igazgatója és én is meg voltunk híva. Nagy siker volt az az előadás, ezért megkértük Zolit, hogy a farkasaival tartson a Medveotthonban is néhány hétvégén ilyen előadást a látogatóknak, színesítve a Medveotthon programkínálatát. Ez volt hazánkban az első alkalom, hogy ilyen közelségbe lehetett kerülni ezekkel a csodálatos állatokkal. Én is ekkor találkoztam életemben először közelről farkassal. Nagyon érdekes, hogy akkor még semmilyen szinten nem érintett meg ez a dolog, persze tetszett, meg már akkor is nagyra értékeltem Zoli munkáját, de semmi indíttatásom nem volt például arra, hogy bemenjek Zoli farkasaihoz úgy, ahogy hozzám a későbbiekben a Predator Programunk bemutatóin bejöhettek az emberek. Akkor még eszünkbe sem jutott, hogy egyszer majd mi is bemutatókat tartunk farkasokkal; örültem, hogy egyáltalán túléltem a Zoli farkasaival való találkozást. Ám a későbbiekben úgy hozta az élet, hogy mi is belekezdtünk ebbe, és a bemutatóinknak a Predator Program nevet adtuk – jelezve ezzel egyrészt, hogy ragadozókról, azaz predátorokról lesz szó, másrészt, hogy nemcsak állatok bemutatását végezzük, hanem egy komplett ismertető programot is nyújtunk azoknak, akik meglátogatnak, meghallgatnak minket. De persze a Zoli farkasaival való első találkozásomkor még nagyon-nagyon messze voltam ettől. Mindenesetre már akkor nagy dolog volt, hogy az embereknek lehetőségük adódott, hogy megérinthessék a farkasokat – ez fontos, ezt mindig elmondom, hogy a farkast nem simogatjuk, mert nem Fifike vagy Cirmike, hanem csak érintjük. Persze az emberek órákat is képesek voltak sorba állni, hogy bemehessenek Zoli farkasaihoz, és az az érdekes, hogy jóllehet nekem nyilván nem kellett volna sorba állnom ehhez, mégis: a farkasérintés lehetősége sem hozott különösebben lázba. Mondjuk ki: pont nem érdekelt az egész, pedig körülöttem mindenki láthatóan meg volt őrülve a lehetőségtől, de engem teljesen hidegen hagyott. Dóra, a párom szerint, aki egyébként az elsők között ment be hozzájuk, engem nem hidegen hagyott ez a farkastéma, hanem egészen egyszerűen féltem tőlük. Most, hogy így belegondolok, lehet benne igazság, talán valóban volt bennem egy kis félelem, végül is hosszú évek óta forogtam napi szinten állatok között az állatvédelmi munkám kapcsán, és tudtam, hogy a vadállat bizony nem játék. Nemegyszer kellett befognom vadállatokat, és tisztában voltam annak a veszélyességével, így talán érthető, miért is idegenkedtem kicsit ettől az egésztől.

Aztán, ahogy az lenni szokott, a sors, a karma, mit tudom én, de valami elrendezte a dolgok alakulását: 2010-ben a vad falka egyik nősténye ellés után pár nappal elhagyta a kicsinyeit, és tizenkét, pár napos kisfarkassal találtuk szemben magunkat. A Medveotthon akkori igazgatója, Kuli Bálint, és én is mindenképpen szerettük volna megmenteni őket. Akkor még azt sem tudtam, létezik olyan, hogy kézből nevelt kisfarkas, mármint, hogy pár napos korától kezdve egy ember neveli fel. Tehát szó szerint belecsöppentem ebbe az egészbe. Így kezdtük el Dórával, a Medveotthon akkori dolgozóival és pár önkéntesünkkel ezt az egészet, rögtön a legelejével, a kézből neveléssel. Ez tulajdonképpen azt jelentette, hogy otthon a nappalimat – a szó legszorosabb értelmében – felszalmáztuk, és eleinte két-három, később négy-öt óránként cumival, tejpótló tápszerrel tápláltuk az állatokat, mellette persze ment a hasmasszázs a megfelelő székletürítés miatt, az infralámpázás, a csipatörlés meg minden egyéb, amivel egy elárvult kisállat felnevelése jár. Gyakorlatilag gyesen voltunk otthon jó ideig a párommal. Tudtuk, hogy eljön a pillanat, amikor már szilárd táplálékra is szükségük lesz, ez, ugye, előzetes terveink szerint húspép vagy kutyáknak való kölyöktáp lett volna, amit alkalomadtán, óvatosan kínálunk nekik. Csakhogy ők vadállatok, még akkor is, ha pár hetes, alig kinyílt szemű kölykök. Szóval egyik délután éppen feküdtem a hátamon, az egyik kisfarkas aludt a mellkasomon, én pedig éppen valamit nassolni akartam, már nem emlékszem, hogy mit, talán kekszet vagy chipset, de a kisfarkas egyszer csak, igazi ragadozó módjára, a fekvő helyzetéből felpattanva egyetlen pillanat alatt a számnál termett, és kitépte belőle a falatot. Ne felejtsük el, pár hetes, szopós állatról beszélünk. Ekkor Dóra gyorsan hozott pár szem kutyatápot, amit betettem a számba, majd megengedtem, hogy a kisfarkas onnan kivegye – ez, ugye, a szájból etetés, amit az anyafarkas is megcsinál, és ami amúgy nagyon fontos bizalomépítő dolog a két állat között, de a farkas–ember kapcsolatban is. Ez az, amit a farkasokkal való munkánk során, mintegy látványetetésként, később is megtartunk, etetjük jutalomfalatokkal a szánkból a bemutató során az állatokat, jóllehet sokan csak annyit szűrnek le belőle, hogy az a két hülye a kerítésen belül nyalatja magát a farkasokkal. De azért szerencsére többen vannak azok, akiknek ez nagyon tetszik, főleg, amikor elmondjuk, hogy mi ennek az értelme meg a lényege.

Természetesen azóta nagyon sokan megkerestek már azzal, hogy szeretnének ők is kisfarkast felnevelni. Ilyenkor elmondom, hogy mi is kell mindehhez az előbb említetteken kívül. Sokan azt gondolják, ez nagyjából ugyanolyan, mint egy elárvult kiscica vagy kiskutya felnevelése. Hát, nagyon nem. Ezek az állatok ugyanis már kiskoruktól kezdve, amikor éhesek, vagy ha csak táplálékot látnak, bevadulnak, kikapják a kezedből az eledelt, vagy elkezdenek üvölteni, ha több is van egy helyen, akkor csapatban, és egymásra rákontrázva, amit azért nem minden szomszéd tolerál még kertvárosi környezetben sem, főleg az éjszaka közepén. Továbbá hihetetlenül éles karmaik vannak, amivel cumizás közben dagasztanak, belemélyesztik az ember sima bőrébe: Dóra és az én kezem is tele van kisebb-nagyobb karmolásnyomok okozta hegekkel, gyakorlatilag folyamatosan szétkarmoltak minket. Szerencsére ezek nem látszanak a tetoválásaink miatt. Aztán szükség van egy jól szocializált, szófogadó kutyára is, aki folyamatosan ott van mellettük. Egyrészt, mert rajta keresztül sok minden megtanítható a farkasoknak, ugyanis a kutyát követni fogják, és ha például hívom a kutyát, akkor jönnek vele a farkasok is, és így egy idő után megtanulják a hívószót is. Kutya nélkül sokkal nehezebb és bonyolultabb lenne megtanítani ezt nekik, ha egyáltalán sikerülne. Az úgynevezett gátolt harapás megtanításában is nagy segítség egy kutya. Amikor ugyanis a kisfarkas, ami nem tudja még felmérni, hogy a harapásával mekkora fájdalmat tud okozni, játékból bele-belekap a kutyába, az azonnal visszaharap, ha a kelleténél vadabbra sikerült a játék, így a kisfarkas meg fogja tanulni, meddig mehet el a harapásával, hogy ne okozzon fájdalmat, mert azt azonnal vissza is kapja. Valahogy ugyanígy tanulja ezt meg az anyjától is, csak egy anyafarkas többet bír el, mint egy kutya, pláne egy ember. Az igencsak hasznos, ha nem nekünk kell mindezt megtanítanunk neki, szerintem nem is tudnánk, még akkor sem, ha mi is visszaharapnánk. Bevallom, megpróbálkoztam párszor ezzel a visszaharapással én is, de képtelen voltam úgy harapni, hogy az fájjon nekik, egyszerűen nem tudtam volna fájdalmat okozni nekik. De az, hogy megtanulja már kiskorában, hogy a harapásával csínján kell bánnia, nagyon fontos lesz a későbbi ember–farkas kapcsolatban is, gondoljunk csak akár a szájból etetésre, ha a farkas nem ismerné a gátolt harapást, akkor akár egy mozdulattal simán le tudná tépni az ember ajkait, és még csak nem is szándékosan.

Amúgy a farkas nem marcangol, ez is egy tévhit, meg a mesék világába beleszőtt butaság, mert a farkas csipked vagy letép. A csipkedés figyelmeztetés, a letépés pedig maga a megsemmisítés. Nyilván és remélhetőleg egy kézbaráttá nevelt állatnál az utóbbi ritkán következik be, viszont egy ember mellett felnevelt vadállatnak már kölyökkorában meg kell tanulnia a mértéktartást a csipkedéseiben is. Fontos, hogy a felnevelés alatt folyamatosan ingergazdag környezetet is kell teremteni számukra, tehát nem szabad a farkasokat négy fal közé zárva felnevelni. Ezért rendszeresen hordtuk magunkkal az állatokat napközben mindenhova, hogy szokják az emberi környezetet, a közlekedés, a mindennapi élet zajait és fényeit, ne érje őket a későbbiekben váratlanul egy sziréna, a rádió hangja, egy emberi kiáltás vagy egy gép zaja. Mindemellett természetesen a ház és a városi környezet védettségéből is ki kellett őket hozni, mi például egészen kiskoruktól kezdve minden hétvégén kivittük őket a Medveotthonba, hogy szokják a természet zajait is, ne féljenek a villámlástól, dörgéstől, széltől, sőt, pórázon rendszeresen a látogatók között sétáltattuk is őket az állatkertben. Sokan azt gondolták, azért, hogy kutyákat nevelhessünk belőlük – természetesen ez eszünkbe se jutott, és ezt soha nem is lehetne megtenni velük; ez is a szoktatás része náluk ahhoz, hogy kézbaráttá tudjuk őket nevelni, és elviseljék az emberek közelségét. Ja, és természetesen mindezt nulla–huszonnégy órában, tehát itt nincs szabadságra menés, bébiszitterek vagy nagyszülők bevonása, folyamatosan nekünk kell velük lennünk, csak mi lehetünk mellettük, mert elég pár nap távollét, és máris megszakadhat a bizalmi kapcsolat köztünk, és akkor az egész addigi munkánk is kárba vész.

És ha mindez nem elég ahhoz, hogy elriasszunk bárkit egy kisfarkas felnevelésétől, akkor még azt is hozzáteszem, hogy szobatisztaságra nem nevelhetők, tehát gyakorlatilag folyamatosan telepiszkítanak mindent maguk körül. És most arról ne is beszéljünk, hogy a farkastartás hazánkban engedélyköteles, nem is egy, hanem több hatóság engedélye kell hozzá, tehát még ha nem is lenne ennyire bonyolult farkast felnevelni vagy tartani, akkor sem tehetné meg akárki. És hiába lesz valakinek egy saját, kézzel felnevelt kisfarkasa, az vadállat marad, soha nem válik kutyává, tehát a felnőttkorát elérve – ami a farkasoknál átlagosan a harmadik életév betöltését jelenti – gyakorlatilag még szakemberek kezében is sok esetben kezelhetetlenné válhatnak, és bármikor megölhetik az embert, akár azt is, aki felnevelte őket. Ahogy erre volt is már példa, szerencsére nem Magyarországon. Megjegyzem, a mai kutyatartók többsége egy kutya tartására is alkalmatlan, nemhogy egy vadállat, egy farkas tartására. Szóval bármennyire vonzónak vagy trendinek tűnik is kívülről egy kisfarkas felnevelése, illetve egy farkassal történő együttélés, nem az, sőt kifejezetten veszélyes dolog. Nem véletlen, hogy, amint az előbb említettem, a hazai jogszabályok is olyan szigorú feltételekhez kötik a farkastartást, hogy magánszemély gyakorlatilag csak illegálisan tehetné.

No, de térjünk vissza a mi kis első farkascsapatunkhoz! A tizenkét kisfarkasból nyolc maradt életben és élte meg a felnőttkort, ami óriási dolog nemhogy egy kezdő, de még egy rutinos ember pótszülőtől is. Belőlük lett az első kézbarát falkánk, amelynek tagjai visszakerültek Veresegyházra, a Medveotthonba, természetesen nem a vad falkába, hanem egy külön nekik kialakított, elkülönített területre, kutyaházakkal, mindenféle játékokkal berendezve. Ástunk nekik föld alá kotorékot is, nem is kellett nagyon mélyre ásnunk, csak elkezdtük, ők befejezték maguknak. Természetesen Dórával és az önkénteseinkkel továbbra is rendszeresen bejártunk hozzájuk, de elfogadták más emberek közelségét is. Tulajdonképpen én a farkasokkal együtt „nőttem fel”, azaz a farkasokkal való együttlét során tanultam meg a farkasozást. És nagyon jókor jött ez az egész, mert pont akkor kerültem az életem olyan szakaszába, amikor nagyon visszahúzódtam, kezdtem magamba fordulni, kerülni az embereket, meg úgy kicsit megcsömörleni közel huszonöt, állatvédelemben aktívan eltöltött év után úgy en bloc mindentől, de főleg az emberektől. És a farkasozás, legalábbis ilyen szinten, az bizony nagyon magányos dolog. Ahhoz, hogy farkast neveljen fel valaki, nagyon sok időt kell a farkasok mellett tölteni, meg kell tanulni velük élni, alkalmazkodni kell hozzájuk, nem marad időd az embertársaidra, mert minden idegszáladat és vegyértékedet a farkasok kötik le. És nagyon fontos, hogy nekünk, embereknek kell hozzájuk alkalmazkodnunk, tehát nem várhatjuk el tőlük, hogy ők alkalmazkodjanak hozzánk, ha egy életre szóló kapcsolatot szeretnénk velük kialakítani. Az első kézzel nevelt, imprint, kézbarát farkasfalkánk, név szerint Zolika, Különc, Márkusz, Alfa és Babi, készen állt arra, hogy szó szerint kézzelfoghatóan bemutathassuk az emberek számára az ő csodálatos világukat. Az életben maradt további három farkas, amit felneveltünk, Horkai Zoltánhoz került.

Sokan megkérdezik tőlem azt is, hogy mire tudtam megtanítani a farkasokat az együtt töltött idő alatt. Nos, az a helyzet, hogy én, az ember, őket semmire. De ezt szó szerint kell érteni. Az, hogy elfogadták az én közelségemet meg az emberekét, nem tanítás, hanem a kialakult kötődés eredménye. És senkinek nem is lehet, nem is szabad, hogy az legyen a célja, hogy egy vadállatot bármire megtanítson, ezzel kapcsolatban még majd kifejtem a véleményemet, meg elmondom a gondolataimat, amikor a cirkuszi állatok világához érünk. Azt kell hogy mondjam, én tanultam meg tőlük nagyon-nagyon sok mindent. Ha az ember farkasokkal kezd „dolgozni”, farkasok mellett éli a mindennapjait, akkor bizony kicsit ki kell lépnie az emberi világból, és nagyon sok, ezzel együtt járó dolgot, sőt gyakorlatilag szinte mindent a kifutón kívül kell hagynia. De legfőképpen az önzését, az aznapi hangulatát, az akaratát; ellenben alázatot és tiszteletet kell nemcsak mutatnia – ez fontos –, hanem éreznie is, mert az állatokat nem lehet átverni. Egy fogságban élő, pláne az ember mellett felnőtt, kézbarát vadállat az életét egy kifutóban tölti, neki az a világ, tehát ők nem tudnak mit kezdeni az emberi világban történtekkel vagy az én aznapi hangulatommal, sem a nagyon felfokozott pozitív, sem a nagyon letört negatív, depresszív kedvemmel – és nem is tudják értelmezni. Nekem mindennap, minden egyes alkalommal, amikor bemegyek hozzájuk, ugyanúgy kell viselkednem, mert csak így tudok velük egy életre szóló bizalmi kapcsolatot kialakítani és megtartani. Nyolc-tíz napos koruktól együtt élni velük, megfigyelni őket, ahogy kialakul az egyéni jellemük, mindegyiküknek más, az valami csodálatos dolog, ráadásul nekem nagyon újszerű is volt, pedig hosszú éveket lehúztam már az állatvédelemben, sokféle állattal kerültem kapcsolatba addigi életemben is. De ez, ez tényleg valami egészen más dolog! Ráadásul nem mindenki képes egy ilyen feladatra vagy ilyen életmódra, mondom ezt úgy, hogy nem tartom nagyon különleges dolognak ezt a farkasozást, de tény, hogy vannak olyan embertípusok, amelyek egyszerűen nem alkalmasak vadállat felnevelésére. Ugyanis bármennyire kézbarátok is ezek az állatok, és bármennyire úgy gondolom, hogy jól ismerem mindegyiküket, a veszélyérzetemet például soha nem szabad elnyomnom. Sokan úgy gondolják, hogy egy ilyen felneveléssel dominálhatnak az állat felett, elfogadják az embert főnöknek, falkavezérnek, nos, ez soha nincs így. Egy vadállatot dominálni csak erőszakos eszközökkel lehet, de az már az állatbántalmazás témaköre, és nem a harmonikus ember–állat együttlétről szól. Jó kapcsolatot ezekkel az állatokkal csak akkor lehet kialakítani, pláne fenntartani, ha tudomásul vesszük, hogy nem vagyunk fajtársak, nem lettünk, és nem is lehetünk még mellettük sem farkasemberek, sőt még csak falkatársak sem. Alázattal és tisztelettel kell velük bánni, amiért elfogadják az ember jelenlétét, hiszen bármelyik pillanatban miszlikbe téphetnek, és ehhez elég, ha egy számunkra érthetetlenül kis dolog miatt elvesztik a bizalmukat. Azt szoktam mondani, hogy ahogy nálunk, embereknél, a társadalmi együttélést szabályozza többek között a Btk., azaz a büntető törvénykönyv és a Ptk., azaz a polgári törvénykönyv, úgy a farkasoknál ugyanezt a Fdt., azaz a falka dzsungel törvénykönyve szabályozza. Ezt amúgy én találtam ki. Ebben a falka dzsungel törvénykönyvében egyebek között az is benne van, hogy a falka mindenekelőtt, és a falka törvényei mindent felülírnak, az egyéni törvényeket is, és az ember törvényeit meg pláne. Egy falkában nincsenek egyéni törekvések vagy kiugrási próbálkozások, maximum csak pozíció-, rangsoremelkedési próbálkozások, de alapjában véve köztük tényleg az egy mindenkiért, mindenki egyért elv érvényesül. A farkas amúgy, a közhiedelemmel ellentétben, a természetben elkerüli az embert, és nem is támad csak úgy az emberre, tehát teljesen felesleges félni tőle. Nem keresi feleslegesen a bajt magának, jobban szereti a békességet. Már kivéve, természetesen, ha éhezik. Mindamellett, ha szembekerül egy emberrel, és most mindegy, hogy a vadonban vagy a kifutóban a gondozójával, pontosan tudja, hogy sokkal erősebb nála. Igen, én félek a farkasaimtól, még akkor is, ha én neveltem fel őket, ezt nem is titkolom. Ők megtűrnek, illetve valamilyen szinten elfogadnak engem, de nem mint falkatagot, hanem mint egy embert. Ugyanakkor, ahogy már mondtam, a falka-összetartozás mindent felülír.

Fontosnak tartom, hogy erről a témáról beszéljünk, mert a mai napig gyakran megkérdezik tőlem, hogy miért nem engedjük, engedtük „vissza” ezeket az állatokat a vadonba, a természetbe. Az a nagy helyzet, hogy egy fogságban született, pláne egy ember mellett felnőtt vadállatnak a vadon nem a természetes környezete, még akkor sem, ha a fajtársainak az. Ahogy egy vadon született és felnevelkedett vadállatot felnőttkorában nem lehet megszelídíteni, úgy egy ember mellett felnőtt, kézbarát állatot sem lehet már „visszavadítani”. Ha ugyanis szabadon engednénk, azonnal rohanna vissza az ember közelébe, hiszen neki az a megszokott környezete. És ez azon túl, hogy nagyon veszélyes, hiszen egy vadállatról van szó, amelyik normális esetben kerüli az ember közelségét, állatjólléti szempontból sem kívánatos, ezek az állatok ugyanis nem éreznék jól magukat a vadonban szabadon, mert nekik már nem az a természetes közegük. Be sem tudnak illeszkedni a vadon élő fajtársaik közé, mert nem ismerik a fajukra jellemző szociális viselkedési formákat, így a fajtársaik kiközösítik, majd elűzik őket a közelükből, de akár még meg is ölhetik. Továbbá megszokták, hogy nem kell vadászniuk, mert az embertől kapnak elegendő mennyiségű eledelt – leölt állat vagy konzerveledel formájában. Sőt meg sem tanulták a szüleiktől a vadászat fortélyait, ennek ellenére nyilván el tudnának kapni pár prédaállatot, de az igazi vadászat mesterfogásait nem ismerik. Ezért, ha megéheznek, nem vadászni fognak, hanem vagy az erdőben talált dögöket fogják megenni, vagy bemennek az ember portájára, és ott kukáznak, vagy nagy kárt okozva elkapják a háziállatokat, mert az elérhető étel a fejükben összekapcsolódott az ember közelségével. Ráadásul, mivel szeparált és a vadonhoz képest higiénikusabb környezetben nőttek fel, a szervezetük sem eléggé felkészült a „kinti világ” kórokozóira, és az immunrendszerük is gyengébb. Így elég gyorsan leterítheti őket egy olyan kórokozó, amit a vadon élő fajtársai meg sem éreznek. Közben persze, ahogy fogságban, az ember mellett élve sem szeretik az ember túlzott közelségét, hiszen mégiscsak vadállatok, így ha ember kerül eléjük, ami, ha bemerészkednek a városokba, elég valószínű, nos, akkor lehet, hogy támadni fognak. Tehát ezek az ember által felnevelt vadállatok szabadon eresztve teljesen számkivetettekké válnak, mert sem az emberi, sem az állati környezet nem fogadja be őket.

Ez alatt a közel tíz év alatt, amióta farkasokkal dolgozom, és csináljuk a Predator Programot, két farkastámadásom is volt. Így, utólag elemezve a történteket, mind a két esetben én voltam a hibás, mert emberaggyal gondolkodtam, ugyanakkor az első esetben közvetlenül én váltottam ki a támadást, a másik esetben viszont csak belesodródtam. De szeretném leszögezni, hogy rossz állat, rossz vadállat nincs, egészen egyszerűen eltérő a kommunikációnk, és az állatok félreérthetik az ember bizonyos megnyilvánulásait – ezért is mondtam, hogy a kifutóban a farkas a főnök, tehát nekem kell hozzájuk alkalmazkodnom, és kint hagyni minden egyéni problémámat, mert nem várható el egy vadállattól, még akkor sem, ha én neveltem fel, hogy tekintettel legyen rám, és ő próbáljon meg alkalmazkodni vagy idomulni hozzám.

Az első esetben az történt, hogy éppen bemutatóztunk, amikor lefeküdtem a földre, mert demonstrálni akartam a nézőknek, hogy nem igaz, hogy ha az ember lefekszik a földre, akkor az állatok azonnal prédának nézik és megtámadják, mert azt gondolják, megadta magát. Ahogy említettem, a vadonban a farkas kerüli az embert, nem támadja meg, békén hagyja, kivéve, ha az ember lép fel vele szemben agresszívan. És itt az a lényeg, hogy egy ilyen találkozás esetében a farkas az embernek melyik megnyilvánulását érti félre vagy tekinti agressziónak. Szóval lefeküdtem a földre, de a fejemre húztam a felsőm kapucniját, hogy ne legyen sáros a fejem. Csakhogy ilyet még soha nem csináltam előtte, és nem igazán érthették, hogy ez most mit jelenthet, miért takarom be a fejem. Feltehetően valamilyen agressziónak érezhették. Így az egyikük, ráadásul nem is az akkori falkavezér, megcsípett. Minden bizonnyal csak figyelmeztetni akart, hogy neki ez a kapucni a fejemen nem oké. És ami az érdekes, hogy itt belépett a falkatörvény, és a többiek is azonnal rám rontottak, és elkezdtek csipkedni. Én meg, felmérve a helyzetet, nem tagadom, eléggé megijedtem, és úgy viselkedtem, ahogy egy ember ilyenkor ösztönösen viselkedik, elkezdtem kiabálni, ordibálni, hadonászni és kifelé futni, közben egy, a közelben lévő fém vizestálat megragadva csörömpölni. Na, tőlem ilyet sem láttak addig a farkasok, és minden bizonnyal ezt aztán már tényleg valamiféle, ellenük irányuló támadásnak vélték. Óriási hibát követtem tehát el, mert egy új, számukra agresszívnak tűnő oldalamat ismerték meg. Ha egészen egyszerűen csak felültem volna, és leveszem a fejemről a kapucnit, valószínűleg semmi nem történt volna, ezzel a viselkedésemmel viszont sajnos ott és akkor egy életre elvesztettem a bizalmukat. Soha többé nem bíztak meg bennem, megszűnt a részükről az úgynevezett ember–állat barátság, soha többet nem fogadtak vissza maguk közé. Nem is nagyon mentem be hozzájuk ez után az eset után, csak a páromat, Dórát tűrték meg a későbbiekben maguk mellett. Pedig ezek az állatok is velem nőttek fel, Dórával mi neveltük fel őket. De elvesztették a bizalmukat irántam. És teljesen mindegy, hogy hányadik felnevelt falkáról vagy állatról van szó, és mennyi a gyakorlatom benne, ha megtörténik a bizalomvesztés, akkor nincs visszaút. Ember módjára viselkedtem, és ezt nem tudták a farkasgondolkodásukkal úgy értelmezni, ahogy én gondoltam. Dórában viszont nem vesztették el a bizalmukat, mert ő nem tett semmi olyat. Ilyen egyszerű az egész. Ezt amúgy megérzi az ember egy idő után, hogy mikor jön el a pillanat, amikor már nem szabad közel menni hozzájuk, na, és itt lép be az, amiről már beszéltem, hogy le kell tenni az egót, és alázattal el kell fogadni az ő döntésüket. Azt szoktam mondani, olyan ez, mint amikor egy rossz vagy óvatlan mozdulat miatt darabokra törik egy addig óvott, szeretett és nagyon védett porcelánváza – megtörténik, össze lehet ragasztani ugyan, de már soha nem lesz ugyanolyan, mint előtte. Persze sokszor elemeztük utólag többen is a történteket, és felmerült, hogy miért nem téptek szét. Valószínűleg azért, mert a csipkedést csak figyelemfelhívásnak szánta Szofi, ami megkóstolt, és ami akkor a bétapozíciót foglalta el a falkában, talán ezzel akart egyben a rangsorban eggyel feljebb is kerülni, nem tudom, találgatunk azóta mi is.

A másik támadás úgy történt, hogy egy másik falkában az egyik farkasunk, Különc, ami az alfanőstény pozíciót foglalta el, megsérült. Annyira domináns lett ugyanis, és annyira karakteresnek érezte magát, meg biztosnak a pozícióját, hogy túl közel ment a vad farkasok kerítéséhez, ahol azok egyike elkapta a lábát, behúzta a kerítés résén, és szétmarcangolta. Különc különösen közel állt a szívemhez, bár ez így rossz kifejezés, mert mindegyik felnevelt farkasom közel áll a szívemhez, de Különc mindig kicsit mást jelentett a számomra, annyira egyedi jelleme és karaktere volt már egészen kiskorától kezdve. Szóval megsérült a lába, ki kellett venni a többiek közül, és meg kellett operálni – pár lábujját amputálták, de a lába szerencsére megmaradt. Két, teljes heti ápolásra szorult, elkülönítve a többiektől. Sokáig kérdéses volt, hogy a lábát meg tudjuk-e menteni egyáltalán, de – és erről külön órákat lehetne mesélni – valami hihetetlen, milyen gyógyulóképességgel vannak megáldva ezek az állatok. Szóval végre meggyógyult, amikor is visszatettük őt a többiekhez. Említettem már, hogy a vad falkánál nem lehet kivenni egy állatot, majd pár hét kezelés után visszatenni, mert soha nem fogadják vissza. De a kézzel nevelteknél ezt meg lehet csinálni, bár természetesen eléggé rizikós a történet ott is, hiszen hiába „szelídek”, mégiscsak vadállatok. Szóval visszatettük a meggyógyult Különcöt a többiek közé. Először ügyet sem vetettek rá a többiek, szó szerint ignorálták, elfordultak tőle, ő meg ment volna folyamatosan oda hozzájuk. És akkor egyszer csak, egy óvatlan pillanatban, a falkarendben alatta lévő nőstény, Babi, azonnal megtámadta. Nyilván amíg Különc nem volt köztük, addig Babi átvette a falkavezér szerepet, amit nem akart már visszaadni. Erre Különc bemenekült mögém, én meg álltam a két, vicsorgó farkas között. És akkor megint elkövettem egy óriási hibát: amikor tudatosult bennem, hogy Különcöt, ami, ahogy említettem, különösen közel állt a szívemhez, a frissen operált lábával megtámadják, azonnal közbeléptem, hogy megvédjem. Megint emberaggyal gondolkodtam, védeni akartam a frissen gyógyult, de még gyenge állatot. Pedig éppen egy falkarend-átrendeződés történt, átvette a hatalmat a falkában egy másik állat, és a többi is támogatta ebben. Az embernek soha, semmilyen körülmények között nem szabad beavatkoznia az állatok közötti falkarendbe, vitába, és én akkor pont ezt tettem. Másik tanulság: vadállatokkal való foglalkozás során nem lehet romantikát meg érzelmeket belevinni a történetbe, ott az állatok törvényei az uralkodók, és nem az én érzelmeim vagy akaratom. Lehet nekem kedvencem a csapatban, csakhogy a falkában ez senkit nem érdekel vagy befolyásol.