Gayle Tzemach Lemmon

Kobani lányai

Bátor nők az Iszlám Állam ellen

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Gayle Tzemach Lemmon: The daughters of Kobani –
A story of rebellion, courage, and justice,
Penguin Press, An imprint of Penguin Random House LLC,
New York, 2021

Copyright © 2021 by GTL Group, Inc.

Térkép: Jeffrey L. Ward

Hungarian edition © Open Books, 2021

Hungarian translation © Dési András György, 2021

Fordította Dési András György

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Bakay Dóra

Olvasószerkesztő Bartus Csilla

Szakmai lektor Manyasz Róbert Kázmér

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-079-8

Frances Spielmannek és Rhoda Spielman Tzemachnak, akiktől mindent tanultam.

Eli Tzemachnak, aki a pisztáciáról, az ostábláról, a megfelelő ízű görögdinnyéről, a piros dobozos Marlboróról és még annyi minden másról mesélt.

És az összes nőnek, akinek a történetét soha nem fogják elbeszélni.

„A legjobb módja a védekezésnek az, ha nem leszünk hozzájuk hasonlók.”

Marcus Aurelius elmélkedései

(Fordította: Huszti József)

A szerző megjegyzése

Az e könyvben található történeteket hároméves kutatómunka és három országban, a helyszínen készített interjúk felhasználásával vetettem papírra. 2017 és 2020 között hét riportkörutat tettem Szíria északkeleti részén, és több mint százórányi beszélgetést rögzítettem az Egyesült Államokban és Észak-Irakban.

Az volt a célom, hogy a lehető legpontosabban számoljak be a tapasztalataimról. Mindent elkövettem, hogy a rekonstruált események, időpontok és időszakok, valamint a különféle nézőpontokat képviselő szereplők beszámolóiból kialakuló dialógusok maradéktalanul megfeleljenek az igazságnak.

Ebben az időszakban Szíria északkeleti részén sokat javult a közbiztonság, és az amerikai jelenlét is erősödött. A nekem nyilatkozók biztonsága és magánéletük védelme érdekében megváltoztattam több, az Egyesült Államokban élő riportalanyom nevét, és kihagytam azokat a részleteket, amelyek lehetővé tennék az azonosításukat. Mások, köztük a kurd Női Védelmi Egységek (YPJ) katonái esetében csupán a keresztnevüket használom.

A történet szereplői

SZÍRIAIAK

Nóruz: a Női Védelmi Egységek (YPJ){1} parancsnoka

Rojda: a Női Védelmi Egységek tagja

Azíma: a Női Védelmi Egységek tagja

Znarin: a Női Védelmi Egységek tagja

Mazlum Abdi: a Népvédelmi Egységek (YPG){2}, később a Szíriai Demokratikus Erők parancsnoka

Ilham Ahmed: a Szíriai Demokratikus Tanács társelnöke

Fauzia Juszuf: politikai vezető

AMERIKAIAK

Mitch Harper: USA Különleges Műveleti Egység

Leo James: USA Különleges Műveleti Egység

Brady Fox: USA Különleges Műveleti Egység

Jason Akin: USA Különleges Műveleti Egység

Brett McGurk: az Iszlám Állam elleni nemzetközi koalícióért felelős elnöki különmegbízott

William Roebuck nagykövet: Brett McGurk elnöki különmegbízott főtanácsadója; az Iszlám Állam elleni nemzetközi koalícióhoz akkreditált különmegbízott helyettese

Bevezetés

Nem szívesen indultam az iraki–szír határra. Megfogadtam, hogy többé nem megyek háborúba – legalább egy darabig. Furdalt is a lelkiismeret, mert abban a kényelmes helyzetben voltam, hogy én dönthettem el, mit választok, márpedig az elmúlt másfél évtizedben nagyon sok olyan emberrel ismerkedtem meg, akinek nem adatott meg ez a lehetőség. De végre otthon voltam, és nem vágytam semmi másra.

Éveket töltöttem azzal, hogy háborúkból és háborúkról írtam. Az első könyvem, a The Dressmaker of Khair Khana (A Kair Kána-i varrónő) főszereplője egy olyan kamaszlány volt, aki a tálib uralom idején az otthon végzett munkájával tartotta el a családját és a szomszédokat. A legnehezebb években hirdette a reményt. Megszerettem Afganisztánt: rengeteg erőt, alkalmazkodóképességet és bátorságot láttam mindenfelé, amiről az amerikaiak otthon nem is tudtak. Azt akartam, hogy az olvasóim megismerjék azokat a fiatal nőket, akikkel találkoztam, és akik állandó életveszélyben küzdöttek a jövőjükért.

Ez a könyv vezetett a következő történethez, amely az Ashley’s War (Ashley háborúja) címet kapta, és egy kizárólag nőkből álló különleges műveleti egység újoncairól szólt abból az időszakból, amikor a nők hivatalosan nem kerülhettek harcoló alakulatba. Ez a könyv, az elsőhöz hasonlóan, megváltoztatott. A háborús viszonyok ezúttal is új lehetőségeket teremtettek a nők számára. Személyes felelősségemnek éreztem, hogy a lehető legtöbb olvasóhoz eljuttassam új ismerőseim, az afganisztáni csatatereken különleges hősiességet mutató, elszánt és kemény nők történetét.

A 9/11 utáni konfliktusok szorosan összefonódtak az életemmel: csupán néhány nappal azelőtt mentem férjhez, hogy a The Dressmakerhöz szükséges első kutatóutamra indultam Afganisztánba. Két évvel később, a könyv befejezése közben, Afganisztánban jöttem rá, hogy várandós vagyok. Nem sokkal a második terhességem után évekre beszippantott a különleges erők tagjainak közössége, miközben folyamatos kapcsolatban álltam egy gyászoló katonacsaláddal, amelynek az életét visszavonhatatlanul felforgatta mindaz, ami a lányukkal történt. Tőlük tanultam meg, hogy mit jelent igazán az emlékezet napja.

Nagyon büszke voltam a munkámra. De miközben megpróbáltam az amerikaiakat megismertetni azokkal a távoli vidékekkel és emberekkel, akik számomra olyan fontossá váltak, kimerültem érzelmileg. Belefáradtam, hogy két életet élek, az egyiket otthon, a másikba viszont semmi sem fér bele a háborún kívül, és sokszor eszembe jutott A bombák földjén című filmnek az a része, amelyben az egyik szereplő hazatér, és hatalmas szenvedéllyel próbálja megértetni a honfitársaival, hogy nem feledkezhetnek meg országuk távoli konfliktusairól. Végül egy boltban, a polcon sorakozó rengeteg müzlit bámulva érti meg, hogy senkit nem érdekel, zajlanak-e még egyáltalán ezek a háborúk.

Úgy döntöttem, hogy egy darabig csak töltődni fogok. Elmondom azoknak az egyedülálló anyáknak a történetét, akik felneveltek.

De felhívott valaki telefonon, és minden másképp alakult.

– Gayle, a saját szemeddel kell látnod, hogy mi megy itt. Nem viccelek… felfoghatatlan – mondta Cassie, amikor 2016 elején, egy délután felvettem egy ismeretlen számról érkező hívást. A hadsereg egyik különleges műveleti egységének tagjaként Szíria északkeleti régiójában vetették be, ahol az Egyesült Államok támogatta erők az iraki és szíriai Iszlám Állam szélsőségeseivel, az ISIS-szel harcoltak. Ez volt a harmadik háborúja. 2010-ben katonai rendőrként érkezett Irakba, azután 2011-ben a 75. rangerezred melletti kulturális támogató csoportban utazott Afganisztánba; abban a csupa nőből álló egységben szolgált, amelyről az Ashley’s Warban írtam. Az afganisztáni misszió után néhány évvel lépett be a különleges műveleti egységbe, és velük került Szíriába, ahol az ISIS ellen viseltek hadat.

Cassie azt mesélte, hogy Szíriában az ISIS ellen az első vonalban harcoló nőkkel dolgozott, akik az egyenjogúságért indítottak forradalmat. Jelenleg az Egyesült Államok úgynevezett társult erőinek tagjai – az USA szövetségesei lettek az Iszlám Állam elleni háborúban. Abdullah Öcalan, a bebörtönzött törökországi kurd vezető alulról szerveződő demokráciát hirdető elképzeléseit követve hittek benne, hogy a női jogok megteremtése a társadalom szabadságának elengedhetetlen feltétele. A YPJ-hez, a kurd Női Védelmi Egységek nevű csoporthoz tartoztak. Azt is megtudtam Cassie-től, hogy ezek a nők már jóval az ISIS elleni háború előtt is a kurd érdekek védelmében fogtak fegyvert, a háború idején pedig férfiak és nők elöljárói lettek. Ha úgy látszott, hogy az ISIS emberei elfogják őket, inkább felrobbantották magukat. A fronton nem tartotta őket vissza semmi, ami az amerikai nőket gúzsba köti – nem korlátozták őket olyan szabályok, amelyek bizonyos munkaköröket elérhetetlenné tettek volna számukra –, mesterlövészként, harctéri parancsnokként, illetve az első vonalban szükséges összes vezető pozícióban helytálltak. A nők egyenlősége és jogai ügyében mind ugyanazt a véleményt és ugyanazokat a szempontokat képviselték, ezért az amerikaiak hatékony, de vakbuzgó vezetőknek tekintették őket. Ezek a nők úgy gondolták, hogy a jogaik kivívása nem halogatható tovább, nem akartak várni a háború végéig, megkövetelték, hogy azonnal ismerjék el és honorálják a munkájukat. Cassie elbeszélésének talán az volt a legérdekesebb része, hogy a YPG-ben együtt szolgáltak a férfiakkal, akik minden tekintetben elfogadták őket: a Népvédelmi Egységek a Női Védelmi Egységek férfiakból álló párja volt.

– Őszintén szólva, szinte már irigylem őket – mesélte Cassie. – A férfiaknak semmi bajuk velük. Nagyon furcsa az egész. Komolyan mondom, Gayle, hihetetlen történeteik vannak. Ide kell jönnöd.

Napokig nem ment ki a fejemből ez a beszélgetés. Felfoghatatlannak tűnt, hogy léteznek a Közel-Keleten AK–47-est viselő, az egyenjogúságot zászlójukra tűző katonanők – és az amerikaiak még támogatják is őket.

A szíriai polgárháború 2011-ben egy iskolában, a gyerekek békés tiltakozásával kezdődött, és olyan humanitárius katasztrófává változott, amelyet a világ vezetői sem tudtak megoldani, a regionális és globális hatalmak viszont mind odavezényelték az érdekeiket képviselő haderőket. E háború során az oroszok, a katariak, az irániak, a törökök, a szaúdiak és az amerikaiak is eljátszották a maguk szerepét. Régebben már írtam arról, ahogy 2013-ban és 2014-ben Amerika bizonytalankodva próbálta kialakítani a saját Szíria-politikáját, és végül úgy döntött, harcba száll az ISIS ellen, de nem fordul szembe a szír rezsimmel. 2015-ben egyedül utaztam Törökországba, hogy szír menekültekkel készítsek interjút, és nyilvánosságra hozzam, ami velük történik. A szír polgárháború 2016-ra demokratikus felkelésből helyi puccskísérletté, majd teljes erőből dühöngő, kívülről segített háborúvá vált. A frontvonal egyik oldalán azok álltak, akik támogatták Bassár el-Aszad hatalmi berendezkedését (legfőképpen Oroszország és Irán), a másik oldalán azok, akik nem (néhány közülük: Törökország, Katar, Szaúd-Arábia). Az Iszlám Állam a hatalmi vákuumot és a súlyosbodó polgárháborút kihasználva válhatott ismertté, és szerezhetett területeket. De csak egy kis csoport volt az ország egyik részében: Szíria különféle régióiban különféle színekbe öltözött, különféle ideológiákat hirdető lázadók erősödtek meg. Az Aszad-rezsim ellenőrzése alatt tartotta az ország nagy részét, benne Damaszkuszt, a fővárost, és 2016-ra orosz bombázások segítségével a második legnagyobb várost, Aleppót is visszaszerezte.

A női katonákról, akiket Cassie szerint mindenképpen látnom kell, sokkal kevesebbet tudtam. A neten ráakadtam néhány rövid anyagra, a CNN-en is elcsíptem egy bejátszást, és láttam azokat a fotókat a Twitteren, amelyeket mások azonnal hamisítványnak és propagandaanyagnak bélyegeztek. Amíg nem látok valamit a saját szememmel, nehéz szétválasztanom a valóságot és az átverést.

A történet számos kérdést vetett fel: miképpen teremthetett az ISIS a szándékai ellenére olyan körülményeket, hogy a világ felfigyeljen egy távoli kis milíciára, amely a Közel-Keleten eleve minimális eséllyel hirdette meg a kurdok és a nők jogaiért folyó harcát? Valóban erőszakra van szükség ahhoz, hogy megállítsuk a nők elleni erőszakot? Megtörténhet, hogy az emancipációt zászlajára tűző, sokat ígérő kísérlet kezdődik a nők alávetését, sőt rabszolgasorba taszítását a világnézete középpontjába állító ISIS romjain? Tényleg csak akkor válhat lehetségessé a valódi egyenlőség, ha a nők fegyvert ragadnak?

Ezt a háborús történetet a helyszíne tette igazán személyessé számomra. Az apám családjának egy része Irak kurd területéről származik. Apám Bagdadban született, és Irakban töltötte a kisgyerekkora egy részét. Még gyerek volt, amikor a vallásuk miatt menekülniük kellett. Az az igazság, hogy amikor Irak északi részében és Szíriában jártam, mindig magammal hordtam a testvérei körében üldögélő, hét- vagy nyolcéves apám csoportos útlevélképét. A kormány fotóra nyomott pecsétje szerint a család tíz napot kapott, hogy elhagyja a hazáját, és soha többé nem térhetett vissza.

Apám az Egyesült Államokba ment, elhagyta ezt a vidéket, de a vidék nem hagyta el őt. A marylandi Greenbeltben töltött gyerekkorom számos hétvégi délutánját töltöttem azzal, hogy kettesben fociztunk vagy ostábláztunk, és bár láncdohányos volt, néha letette kicsit a piros Marlborót: olyankor a körmünk lett tiszta piros az elrágcsált vöröspisztácia-magoktól. Az egyenjogúság gondolata világéletében bosszantotta. Tízéves koromban hangos vitába keveredtünk, amikor megkérdeztem, hogy a családjában miért mindig a nők főznek a férfiakra, és miért kell kivárniuk a saját vacsorájukkal, míg a férjük és a fiaik befejezik az étkezést. Apám csak egyvalamit kérdezett tőlem, de az mindent elárult:

– Te tényleg azt hiszed, hogy a férfiak és a nők egyenlőek?

A meghökkenése szívből jött. Neki és annak a társadalomnak, amelyben a testvéreivel együtt felnőtt, teljes képtelenségnek tűnt ez a gondolat. El tudtam képzelni, mivel találták szemben magukat a Cassie elbeszéléseiben szereplő nők, amikor próbálták meggyőzni a szüleiket, hogy engedjék őket fegyvert fogni és háborúba menni. Azt viszont még elképzelni sem tudtam, miképpen jutottak a régi nézetektől idáig.

Néhány nappal később elővettem a telefonomat, és a WhatsAppon üzenetet küldtem Cassie-nek. Egy évvel később, 2017 nyarán Szíria északkeleti részén szállt le a repülőgépem.

Egy zöld terepruhát viselő, az augusztusi rakkai nap ellen mélyen a szemébe húzott sapkával védekező fiatal nő lépett be a lebetonozott udvarra, ahol már hét órája várakoztunk. A délután egyre hosszabbra nyúlt, és a PBS NewsHourtól érkezett kollégáim meg én azzal űztük el az unalmunkat, hogy felmásztunk az újságírók gyülekezőhelyéül kijelölt elhagyott ház tetejére, mert azt reméltük, hogy onnan a saját szemünkkel láthatjuk az ISIS elleni harcot. Hallottuk az Iszlám Állam állásait megcélzó kézifegyverek és ágyúk robaját, és egymás szavába vágva találgattuk, milyen közel lehetünk a frontvonalhoz. A felügyelőink néha megkértek minket, hogy jöjjünk le; attól féltek, hogy elvonjuk a ránk vigyázó katonák figyelmét, és nem akartak újabb gondokat okozni nekik. Egyébként műanyag székeken üldögéltünk a majd ötvenfokos melegben az ideiglenes sajtóközpontban, és a szíriai hadsereg katonáit kérleltük, hogy vigyenek oda, ahova egy csöpp józan ésszel rendelkező ember biztosan nem akarna menni: az Egyesült Államok által támogatott Szíriai Demokratikus Erők, az SDF vezetésével zajló csatába, amely az Iszlám Állam fővárosának visszafoglalásáért folyt.

A sapkás fiatal katonanő odasétált a verandához, ahol ültünk, és kérdezett valamit az egyik egyenruhás fiatalembertől, aki felénk mutatott. Szír kollégánk, Kamiran megérezte, hogy a mi sorsunk lehet a téma, úgyhogy odasietett hozzájuk, és az egyik kurd dialektusban, kurmandzsi nyelven kezdte őket győzködni, mennyire fontos volna, hogy még aznap kijussunk a frontra, ráadásul mindenképpen a harcokat irányító helyi parancsnokkal szeretnénk odamenni.

Néhány perccel később megérkezett a parancsnok, akire egész nap vártunk. Abban a pillanatban, hogy belépett a sajtóközponttá alakított ház fémkapuján, egyértelmű volt, ki ő. A többiek reakciója is megerősítette a megérzésemet: férfi vendéglátóink kapkodva igyekeztek kisimítani terepszínű egyenruhájuk ráncait, talpra ugrottak, és a karjukat nyújtották, hogy kezet rázhassanak vele.

Klara sötétzöld-barna-fekete terepszínű egyenruhát és világosszürke túrabakancsot viselt, amelyet még világosabb szürke fűzővel kötött be. Kilógó inge a nadrágja zsebéig ért, mégsem tűnt slamposnak vagy lazának. Tűzött a nap, de a közepén rózsaszín, piros és sárga virágokkal díszített rojtos kendő fedte a fejét. Hosszú ideje a város utcáin harcolt, és le is barnult. Nem tudtam nem észrevenni beszéd közben az arca két oldalán megjelenő gödröcskéket. A háború gyötörte vonások közt valahogy nem voltak igazán a helyükön.

Azért késett, magyarázta, mert az ISIS reggel autós pokolgépet robbantott egy városból menekülő család mellett, és ő meglátogatta a sérülteket. Mi is hallottuk a detonációt, de nem tudtuk, mit jelent. Azoknak a többsége, akik el akartak menekülni Rakkából, ekkorra már elhagyta a várost, de néhányan annyira féltek a rájuk leselkedő orvlövészektől meg a taposóaknáktól – nem is beszélve az USA vezetésével működő koalíció légicsapásairól, amelyekkel ki akarták szorítani az ISIS-t a városból –, hogy inkább maradtak. Néhány civil ragaszkodott az otthonához, vagy nem tehette meg, hogy minden pénzét olyan embercsempészeknek adja, akik vagyonokat kerestek, miközben az ISIS területéről a felszabadított vidékre kísérték a családokat. Ajn Íszában felállítottak egy menekülttábort, ahol ezrek várták a hőségben, hogy véget érjenek a harcok.

Klara egy ideiglenes frontkórházban látogatta meg az autóbombás támadást túlélő gyerekeket. Néhányan karcolás nélkül megúszták a robbanást, de legalább az egyik szülőjük nem volt ilyen szerencsés. A parancsnok felkereste a sebesülteket, és csak utána indult hozzánk. Kamira a sajtó irányítására kirendelt katonák után most nála vetette be személyes báját és határozottságát. Eszembe jutott egy korábbi beszélgetésem azzal az angol férfival, aki az SDF-nél a PR-menedzserhez hasonló pozíciót viselt.

– Ma senkit nem engedünk ki a frontvonalba – jelentette ki.

– És ha Klara esetleg hajlandó odavinni minket? – kérdeztem.

– Akkor mehetnek. Klara a parancsnok – felelte azon a hangon, amellyel jelezte, hogy ennyit már tudhatnék. Klara a főnök, ő a beosztott, és ha a parancsnok azt mondja, mehetünk, akkor mehetünk.

Klara végighallgatta Kamiran védőbeszédét, és hozzájárult az induláshoz. Hamarosan meglátjuk, milyen az, amikor házról házra kell megküzdeni az ISIS-szel.

A társaságunk egyik fele bekászálódott Klara fekete Hiluxába, amelynek a hátán nagy fehér betűk hirdették, hogy TOYOTA. (Azt már Afganisztánban, a Dressmaker írása közben megtanultam, hogy ez a típusú pick-up a tálibok között is rendkívül népszerű.) Rögtön kiderült, hogy az előző katona, akit láttunk – aki a Klaráéhoz hasonló egyenruhát, szemébe húzott sapkát és a parancsnokéhoz hasonló fekete digitális karórát hordott –, a sofőr. Ő a kormány mögé ült, Klara mellé, és elindultak. Amennyire meg tudtam állapítani, egyetlen „páncél” védte a járművet: egy fekete kendő, amelyet a hátsó ablak elé feszítettek.

Hát ilyen az, amikor az amerikaiak támogatásával harcolnak, gondoltam, miközben beültem a nyomukba induló mikrobuszba. Én jobb felszerelést kérnék.

A mi kocsinkat brit biztonsági főnökünk, Gary vezette. Agyonszabdalt, holdbéli tájon haladtunk keresztül, egy lelket sem láttunk sehol, csend telepedett a vidékre. Az ablak túloldalán sorakozó házak romjait néztem. Kik éltek ezekben, és mikor költözhetnek vissza? Minek voltak a szemtanúi, mit kellett kibírniuk az ISIS uralma alatt? És mi vár rájuk, ha egyszer Klara és a harcostársai befejezik a háborút?

Keskeny hídhoz értünk, az autónk lelassított, szinte megállt.

Egy orvlövésznek ez most olyan, mintha célkeresztet festettük volna a mikrobusz tetejére, gondoltam. Ha az ISIS emberei ki akarnak lőni minket, akkor ez az ő nagy pillanatuk.

Klarára és az alatta szolgáló fiatal nőkre gondoltam. A frontvonal felé haladva mindennap áthaladtak ezen a szakaszon: ők így ingáztak munkába menet. Azon törtem a fejem, hogy előbb-utóbb veszít-e a híd a rémisztő hatásából. Egy idő után talán a háborúban is minden hétköznapivá válik.

Tíz – de legalább hatvannak tűnő – perccel később célhoz értünk. Ennél közelebb már nem engedtek minket a háborúhoz. Egy kiégett teherautó állt előttünk. Aznap vetették be, bombának használták. Még mindig szürkésfekete füstcsíkok szivárogtak a kormos fémtestből. Tisztán látszott, hogy a teherautóba épített szerkezet nemrég robbanhatott fel.

Klara körbejárta a roncsot, kezével jobbra és balra mutogatva, olyan lelki nyugalommal jelölte ki a támadás helyét, mintha múzeumi idegenvezető volna. Úgy emlegette a társaira támadó ISIS-katonákat, mintha a személyes ismerőseiről beszélne. Értettem, miért: három éve voltak folyamatos kapcsolatban, egymás közelében. Harcosok a harcosok ellen, jól ismerték a másik taktikáját. Mi sisakot és golyóálló mellényt viseltünk, Klara viszont nem védte magát, a fejét csak a zöld kendő fedte.

Ahhoz is hozzájárult, hogy visszafelé, a sajtóközpontba menet beszéljünk néhány emberével. A konvojunk a katonák szálláshelyéül szolgáló ház fekete kovácsoltvas kapuja előtt állt meg. A sisakom alól izzadság csöpögött a golyóálló mellényem alatt viselt, egykor fehér blúzomra.

Miközben kiszálltam, hogy megismerkedjem Klara katonáival, rájöttem, mekkorát hibáztam. Egy nőt sem láttam, és kurd sem akadt köztük. Új ismerősünk és a többi SDF-tiszt parancsnoksága alatt csupa fiatal arab férfi szolgált.

Klara is odajött hozzánk, sorban kezet rázott a férfiakkal, valamennyiükkel váltott néhány szót, és figyelmeztette őket, hogy ne cigarettázzanak a kamera előtt. A napi eseményekről érdeklődött, kíváncsi volt, mit tapasztaltak. Néhányan a fejükre kötött kendővel védekeztek a hőség és a szemükbe csöpögő izzadság ellen. Mind nagyon kimerültnek látszottak.

– Csak így tovább! – bátorította őket a parancsnokuk, rájuk villantotta gödröcskés mosolyát, azután távozott.

Tizenöt perccel később megérkeztünk a katonanők ideiglenes szállására. A tizennyolc-tizenkilenc és negyven közötti nők a napi szolgálat után még terepszínű egyenruhában, de bakancs helyett már csak zokniban pihentek. Egymás közelében ültek a közös körletben, hallgatagon cigarettáztak (félretettük a kamerát) és teáztak: íme, a fekte hajú, fekete digitális karórát viselő, hajukat két copfba fonó, piros és rózsaszín smiley-s zokniban lazuló nők hadserege. Az elsötétített szoba egyik sarkában, az ajtó közelében minden eshetőségre készen várakoztak a fegyverek.

Beszélgetés közben egyértelművé vált, hogy a vágyaik túlmutatnak Szíria e karéján: az egész régió jövőjéhez szerettek volna mintát szolgáltatni; olyan, helyi szinten vezetett, közösségi és demokratikus társadalomra vágytak, amelyet a nők felszabadítása alapoz meg, és amelyben békésen megférnek egymás mellett a különféle hátterű emberek. Megértettem, hogy nemcsak katonai, hanem politikai eredményre is törekszenek, habár a katonai győzelem nélkül a politikai kísérlet sem lehet tartós. E fiatal katonanők szemében a hosszú távú politikai és társadalmi változás számított igazán. Ezért álltak be a seregbe, és vállalták akár a halált is. Úgy gondolták, hogy az ISIS elleni siker csupán az első lépés lesz egy olyan gondolkodásmód legyőzése felé vezető úton, amely számára a nő csak tulajdon, és a férfiak kényének-kedvének kiszolgáltatott tárgy. Nem Rakkába akartak eljutni, az csupán a kezdete annak a háborúnak, amely végül megváltoztathatja a nők életét és vele az egész társadalmat.

Nem tehetek róla, eszembe jutott, mennyi mindenben hasonlítanak az ellenségeikre – a lényegben persze nem, de szándékaikban és elszántságukban biztosan. Az Iszlám Állam is hasonlóan nagy léptékben és forradalmian gondolkozott, mint a YPJ – csak pont fordítva. Ők abban reménykedtek, hogy tevékenységük visszaviszi az országot a VII. századi iszlám világ dicsőségéhez. Életre keltették a kalifátus gondolatát, amelynek élén a kalifa, Isten képviselője áll, aki központosított hatalommal és erővel rendelkezik. A radikális iszlamista csoport nyilvános korbácsolásokkal és csonkításokkal tette nyilvánvalóvá a saríáról alkotott elképzeléseit, és hitt benne, hogy erőfeszítései nemcsak Szíria és Irak, hanem az egész Közel-Kelet történetében új fejezetet nyitnak, sőt még tovább terjedhetnek. Mások jogfosztása, rabszolgasorba taszítása és az emberkereskedelem ideológiájuk központi eleme volt.

Rakkában és az elmúlt három év során egész Északkelet-Szíriában ez a két jövőkép – és vele együtt a nők szerepéről alkotott két ellentétes elképzelés – csapott össze. A nőket rabszolgájuknak tartó férfiak harcoltak az egyenjogúságot és emancipációt ígérő nők ellen. Vajon melyik forradalom arat végül diadalt?

2017 augusztusának éjszakáján, miközben távolodtunk Rakkától, és a fáradtságtól, a hőségtől meg a megkönnyebbüléstől némán üldögélt a társaság a mikrobuszban, megpróbáltam feldolgozni, amit láttam. Soha nem találkoztam még ennyire magabiztos női vezetőkkel, akik ilyen természetesnek veszik a hatalmat, és nem érzik úgy, hogy szabadkozniuk kellene, amiért ők adják ki az utasításokat.

Habár eleinte bizonytalankodtam, egyre inkább úgy éreztem, hogy fontos témára akadtam. A hatása túlterjed a helyi konfliktuson, még akkor is, ha az egy olyan súlyos következményekkel járó háború, mint a szíriai. Ez a történet megtalált magának. Addigra már ismertem ezt az érzést: ha egy ügy megragad, befurakodik a gondolataim közé, és olyan kérdésekkel bombáz, amelyekre nem tudom a választ, akkor két lehetőségem van: vagy elfogadom az elkerülhetetlent, és munkához látok, vagy elraktározom magamban, habár sejtem, hogy úgyis kísérteni és kínozni fog.

Úgy döntöttem, munkához látok.

{1} Yekîneyên Parastina Jin (kurd)

{2} Yekîneyên Parastina Gel (kurd)