CSÁNYI VILMOS

A KUTYÁK
SZŐRÖS GYEREKEK

© Csányi Vilmos, 2012, 2021

© Open Books, 2021

Csányi Vilmostól az Open Books gondozásában megjelent:

Drága barátaim, kedves majmok

Jeromos, a barátom

Segítség, kutyás lettem!
A Bukfenc és Jeromos átdolgozott kiadása

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

A grafikai illusztrációkat készítette Dóka Antal

A fotókat készítette Csányi Gábor, Csányi Vilmos, Nádai Éva

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-072-9

MOBI ISBN 978-963-572-073-6

Ez a könyv Éva asszonyé

TARTALOM

BEVEZETŐ

A 2005-ös kiadás bevezetője

Az első kiadás bevezetője

I. KÉT KÜLÖNBÖZŐ ELME SZÖVETKEZIK

Miért ilyen későn jelent meg a kutyaetológia?

1. A farkas

A kutyafélék evolúciója

A farkas

Kötődés

Agresszió

A szociális viselkedés egyéb formái

Szelídített farkasok

Elvadult kutyák

2. Az ember

Az emberi közösség

A kommunikációs kényszer

A konstrukciós képesség

3. A szövetség

Kölcsönös előnyök

Mi olvasható ki a génekből?

A kutya „mesterséges” állat, és nagyon különbözik a farkastól

II. AZ EMBER ÉS A KUTYA VISELKEDÉSI HASONLÓSÁGAI

4. A kötődés

A kutyák az emberhez is kötődnek

Szocializáció, fajtársfelismerés, kötődés

A kötődés mérése

Falka helyett embercsoport

5. A kutyák érzelmei

Az állatok ritkán jelzik érzelmeiket

A kutyák sokféle érzelmet képesek kimutatni

Az alapérzelmek

Hűség, érzelmi azonosulás, gyász

Büszkeség, undor, erkölcs

6. Szabálykövetés

Személyes rítusok, sztereotípiák

Jeromos rítusai

Az ember szabálykövető lény

A kutyák is tisztelik a rangsort és könnyen elfogadják a szabályokat

7. Együttműködés

Az emberi együttműködés

Az állatok együttműködése

A kutyák jól együttműködnek az emberrel

Kutya vezet világtalant

A dominanciaváltás képessége

Információcsere

Figyelj! Ott van!

Tanítás és taníthatóság

Képesek-e a kutyák következtetni az ember elmeállapotára?

III. BUKFENC ÉS JEROMOS NAPLÓJA

8. A kutyák sok mindent megértenek

A kutya is jó etológus

A kutyák következtetnek

9. A kutyák utánoznak minket, de nincsen kezük

A kutyák utánoznak, de ritkán vesszük észre

Utánzás kísérleti körülmények között

10. A kutya „majd megszólal”

A csimpánzokat nem sikerült emberi nyelvre tanítani

A kutyák jeleskednek a „szociális megértés”-ben

IV. AZ ÁLLATI ELME TUDOMÁNYOS VIZSGÁLATA

11. Megfigyelés, elmélet, bizonyítás

Olvasó kutyák

A tudományos kérdésekről

12. Az okos Hans és Alex, a szót értő papagáj

Értelmesek-e az állatok?

Morgan kánonja

Lehet, hogy az állatok csak bonyolult gépek?

Az állati tudat elmélete

Alex beszél

Az elme etológiája

Térkép az elmében

Az elme neuronokból építi a modelljeit

Öröklött viselkedési utasítások

A környezet működő modelljei az agyban

A modellező agy és az elme

Az ember elméje

A nyelv segítségével lehet igazán jó modelleket készíteni

Megnevezem, tehát van

Az emberi gondolkodás különleges jegyei

13. Mit tudnak a rokonok?

Van ott valaki?

Az elme teóriája mások szándékairól

Ha intelligens vagy, „lenni igyekszel”

Problémamegoldó állatok

A legtöbb baj a társakkal van

Gondolkodik-e egy csimpánz mások elméjéről?

Hazudós állatok

14. A gyermek elméje

Az embergyerek nem kicsi, nyivákoló állat

A kultúra elsajátítása a gyermeki kötődésből származtatható

A gyermek játékai és elmeteóriája

Képesek-e az állatok is utánozni?

Egyre bonyolultabb reprezentációk az elmében

15. A kutyaelme működése

Az ember és a kutya intelligenciájának hasonló alkotóelemei

Otthonunkban egy jól nevelt, emberszerető csimpánz?

V. EMBER ÉS KUTYA

16. Hogyan tartsunk kutyát?

Kutyaszocializáció

Génmanipulált kutya

Csináljunk „beszélő” kutyát!

A kutyák és az emberi erkölcs

Kutyával az emberért

FELHASZNÁLT IRODALOM

BEVEZETŐ

Bukfenc és Jeromos című könyvem második kiadása 2005-ben jelent meg, követték angol, német, olasz, szlovák, orosz nyelvű kötetek is. Ennek a kiadásnak ugyan más a címe, de a tartalmat illetően támaszkodik a régiekre, természetesen kiegészítve az újabb kutatások eredményeivel. Négy-öt éve jelentős fordulat következett be az általam elindított kutyaetológia tudományos megítélésében. Az etológusok az emberhez ilyen szorosan kötődő állatot, mint a kutya nem tartottak alkalmasnak etológiai vizsgálatokra. Hol van itt a természetes környezet? – kérdezték. Én viszont munkatársaimmal együtt úgy gondoltam, hogy az embert is lehet etológiai eszközökkel vizsgálni, hiszen kialakult a humánetológia, akkor miért ne lehetne kutyaetológia is?

Új szemléletet elindítani egy tudományágban sohasem könnyű feladat, az első években a szakfolyóiratok egyszerűen nem hitték el a kísérleti eredményeinket, de nem adtuk fel, és négy-öt éve megváltozott a helyzet. Külföldi laboratóriumokban átvették módszereinket, sikeresen megismételték a kísérleteket, és ma már a tudományos közösség is elhiszi, hogy egyben s másban a kutya az emberre hasonlít. 2009. augusztus 8-án az egyik legkiválóbb amerikai tudományos folyóirat hosszú interjút közölt az ELTE Etológiai Tanszéke munkatársaival, és megállapították, hogy sikerült elindítanunk a kognitív etológia egy új ágát, amely a kutyák gondolkodását vizsgálja. Az interjút kísérő, eredményeinket is értékelő cikkben kiváló magatartás-kutatók M. Tomasello és J. Kaminski hangsúlyozták a kutyákban és a kisgyerekekben fellelhető hasonlóságokat. A kutyák szőrös gyerekek tehát nemcsak hangzatos cím, kutatási eredmények támasztják alá.

Időközben én magam abbahagytam a tudományos kutatásokat, de a Tanszék Miklósi Ádám kollégám vezetésével sikeresen dolgozik az MTA, az OTKA és az Európai Unió pénzügyi támogatásával. Ha valakit a tudományos eredmények részletesebben érdekelnek, olvassa el az ő könyvét is (Miklósi Ádám: A kutya: viselkedése, evolúciója és kogníciója. Budapest, 2010, Typotex).

Ebben a könyvben is esik szó majd az etológiai kutatásokról, de van benne sokféle érdekes anekdota, történet a kutyák, elsősorban az azóta eltávozott Bukfenc és Jeromos életéből, „akik” elindították ezeket a vizsgálatokat. Hálám, köszönetem, tiszteletem elsősorban nekik szól.

Nógrád, 2012

Csányi Vilmos

A 2005-ös kiadás bevezetője

A könyv első kiadása nagy érdeklődést keltett a kutyák viselkedése, értelmi és érzelmi képességeik iránt, amelyért igen hálás vagyok olvasóimnak. A kötet angol fordítása 2005. januárban jelent meg az Egyesült Államokban, majd Angliában. 2006-ban jelenik meg puha kötésű formában, és már készül a német nyelvű kiadása is. Időközben természetesen a kutatások is előrehaladtak, ezeknek megfelelően javítottam, vagy dolgoztam át egyes részeket.

Nógrád, 2005

Csányi Vilmos

Az első kiadás bevezetője

Amióta az ELTE Etológiai Tanszékén a kutyák viselkedésének tudományos vizsgálatával foglalkozunk és néhány eredményünkről beszámoltunk, különös, azelőtt sohasem tapasztalt érdeklődés árad felénk. Gyakran keresnek televíziósok, rádiósok, újságírók, és kérik, hogy beszéljünk a munkánkról, szinte naponta állítanak meg az utcán ismeretlen emberek – rendszerint kutyasétáltatás közben –, esetleg csak azért, hogy jelezzék, tudnak rólunk, érdeklődnek munkánk iránt. Néha maguk is apró kutyatörténeteket mesélnek. Legnagyobb meglepetésemre tudós kollégáim, akikkel kíméletlen versenyben vagyunk a tudomány szűkös erőforrásaiért és a szakmai elismerésért, egyre gyakrabban terelik a szót őszinte érdeklődéssel a kutyákkal kapcsolatos programunkra.

Egy idő óta sejtem, miről van szó. Néhány évvel ezelőtt Hawaiin, a nemzetközi etológiai kongresszuson fiatal munkatársnőmmel Naderi Szimával egy általunk készített poszter előtt álldogáltunk. A poszter voltaképpen egy szabványos méretű tábla, amelyre az ilyen konferenciákon az ember közszemlére teheti tudományos munkájának néhány eredményét: egy-két grafikont, képeket és némi szöveget. Az erre megadott időben jönnek az érdeklődő kollégák, megnézik a táblákat, kérdéseket tehetnek fel, vitatkozhatnak. A mi poszterünk arról szólt, hogy a vakvezető kutyák tanulmányozása során olyan együttműködést figyeltünk meg a kutya és a gazda között, amelyhez foghatót eddig csak emberek közötti kapcsolatban ismertünk, állatoknál nem. Némi megelégedettséggel láttuk, hogy többen is böngészik a részleteket, de örömünk gyorsan elillant, amikor egy fiatalember elmenőben hozzánk fordult, és érdes hangon megjegyezte: Fényévnyi távolságra vannak attól, hogy ezt be is bizonyítsák! Elszomorodva álldogáltunk tovább, ekkor egy valamivel idősebb úr fordult felénk, és csak ennyit mondott: Nekem egy labradorom van, és én minden állításukat elhiszem.

Ebben a könyvben megpróbálom közérthetően elmagyarázni, mit is csinálunk a kutyákkal, hogyan dolgozunk és mit találtunk eddig. Örülnék, ha az is szívesen olvasná, akit a tudomány nemigen érdekel, de szereti a kutyákat, és még jobban örülnék, ha az is haszonnal forgatná, aki arra kíváncsi, hogyan lehet valóban tudományos módon foglalkozni a kutyák viselkedésével, és szeretné tudni, van-e kutyaelme, és ha igen, hogyan működik.

Úgy érzem, tartozom ezzel az írással mindazoknak, akik érdeklődésükkel, támogatásukkal lehetővé teszik e vizsgálatokat. Tartozom persze a kutyáknak is, Bukfencnek, Jeromosnak, Boldizsárnak, Gáspárnak, akiktől rengeteget tanultam, elsősorban emberséget, meg sok kutyaságot is.

A könyvben nemcsak a tudományos irodalom, valamint a saját megfigyelésem adatai szerepelnek, hanem munkatársaimmal közösen végzett, nem is minden részletében közölt munkák eredményei is. Ezekért Dóka Antalt, Gácsi Mártát, Miklósi Ádámot, Topál Józsefet és Pongrácz Pétert illeti köszönet. Sok egyetemi hallgató is dolgozott velünk, hogy csak a legkiválóbbakat említsem: Fekete Zita, Förgeteg Zsolt, Kubinyi Enikő, Naderi Szima, Polgárdi Réka, Soproni Krisztina, Szetei Viktória és Virányi Zsófia.

Bukfenc és Jeromos nem élvezhették volna a neveletlen családi kutyaság örömeit, ha feleségem, Nádai Éva nem nyújt ehhez felbecsülhetetlen értékű érzelmi és gyakorlati segítséget. Köszönöm Dávid Tamás barátomnak, hogy Jeromos felnevelésének egy kritikus szakaszában a segítségemre volt. Kovács Zsuzsa és Kovács Endre barátaink számtalanszor segítettek, ha családunk kutya tagjait rövidebb-hosszabb időre el kellett hagynunk.

Külön köszönettel tartozom az elmefilozófus Nánay Bence barátomnak, akivel a kutyaelme sokféle problémáját vitattuk meg.

Köszönet illeti néhány, kutyákkal foglalkozó intézmény vezetőjét, így Janza Frigyes ezredest, a Belügyminisztérium dunakeszi Kutyakiképző Iskolájának vezetőjét, és Vasteleki Pétert, a csepeli Vakvezetőkutya-képző Iskola vezetőjét, akik időnként hathatósan segítették a nekik főként többletmunkát okozó vizsgálatainkat. Néhány kutyákkal foglalkozó külhoni intézmény is sokat segített azzal, hogy bepillantást engedett munkájába. Sokat tanultunk az angol vakvezetőkutya-szövetség, a The Guide Dogs for the Blind Association, valamint az osztrák mozgáskorlátozottakat segítő kutyakiképző szervezet, a Verein zur Förderung der Partnerhunde für Behinderte munkatársaitól is.

Köszönet tehát mindenkinek, de legfőképpen a kísérletekben részt vevő számtalan kutyának és gazdáiknak.

Nógrád, 1999

Csányi Vilmos

I. KÉT KÜLÖNBÖZŐ ELME SZÖVETKEZIK

Mint rövidesen kiderül, az ember több tízezer év óta él együtt egy különös, szociális ragadozóval, a farkasból lett kutyával. Az együttélés hosszú ideje alatt nagyon sok ismeretet halmoztunk fel a kutyákról. Ezek egy részét jól megírt gyakorlati kutyakönyvekben olvashatjuk, más részét a szájról szájra terjedő elbeszélések, anekdoták, hiedelmek őrzik, és csak egészen kicsi hányaduk került be a tudományos szakirodalomba. Ha az ember belenéz a kutyákról szóló gyakorlati vagy elméleti munkákba, azt látja, hogy nagyon sokat írnak a kutya tenyésztéséről, tartásáról, kiképzéséről, az egyes fajták tulajdonságairól, de a viselkedésükről, a kutyaelme működéséről alig tudhatunk meg valamit. Az ELTE Etológiai Tanszékén körülbelül tizenöt éve kezdtünk foglalkozni a kutyaelme vizsgálatával, amely azóta sokak által sikeresen művelt szakterülete lett az etológiának.

Miért ilyen későn jelent meg a kutyaetológia?

Az etológusokat sokféle szempont vezérli, amikor a vizsgálatra kiszemelt állatfajokat kiválasztják. A szempontok általában ellentétpárokban érvényesülnek. Jó, ha az állatot könnyű elérni, de az is nagyon jó, ha távoli, egzotikus vidékeken él, és nagyon nehéz megfigyelni, mert akkor kevesen foglalkoznak vele, úttörő megfigyeléseket lehet végezni. Jó, ha a kiválasztott állatnak viszonylag egyszerű az idegrendszere, de az is alkalmassá teszi tudományos kérdések megválaszolására, ha az idegrendszere a legfejlettebbek közé tartozik, még jobb, ha közeli rokonunk. Nem utolsó szempont az sem, hogy az előttünk járók mennyit foglalkoztak a kiszemelt fajjal. Ha sokat, az azért jó, mert akkor már sok mindent tudunk róla, és nem kell a legegyszerűbb dolgok megfigyelésével bíbelődni. Persze, az is megfelelő, ha alig foglalkoztak vele, mert akkor minden, amit megfigyelünk, újdonság a tudomány számára.

Nos, a kutya e feltételek alapján egymaga testesíti meg az ellentétpárokat, és a kialakult hiedelmek szerint igen kiváló, egyben tökéletesen alkalmatlan alanya az etológiai megfigyeléseknek. A kutya közöttünk él, természetes környezete az emberi társadalom, ebből következően könnyen elérhető, de igen nehéz megfigyelni, mert tanulmányozása céljából a legvadabb dzsungelbe, a családi otthonba kell behatolni. Emlős lévén, idegrendszere meglehetősen fejlett, de fejlettsége nem éri el az emberszabású majmokét. Állandóan velünk van, de még távolról sem rokonunk. A kutató etológusok vonakodásához valószínűleg az is hozzájárul, hogy a vadon élő állatok viselkedésében aránylag kicsi az egyedi változatosság. E szabály alól két kivétel van: az egyik maga az ember, a másik a kutya. A változatosság oka nemcsak az, hogy sok száz, valamennyire genetikailag is különböző kutyafajta van, hanem az is, hogy a kutyák egyedi fejlődésük során nagymértékben befolyásolhatók tanulással, tanítással, fegyelmezéssel, szokások kialakításával.1

A kutatónak hagyományosan két fő vizsgálati lehetőséget kínál az etológia. Az első az állat viselkedésének természetes környezetben történő alapos megfigyelése. A kutya az ember közvetlen környezetben él, ha családi kutya, de igen szorosak a kapcsolatai az emberrel akkor is, ha munkakutya vagy egyszerű házőrző. A megfigyelés terepe tehát igen változatos. Aki kutyaetológiát akar művelni, annak a humánetológiában is némi jártasságra kell szert tennie, no meg a pszichológiában, mert a kutya viselkedését csak a vele kapcsolatban álló emberek viselkedésével együtt lehet értékelni, tehát új, különleges módszerekre van szükség. Nálunk az vált be, hogy a családi kutya a gazdájával együtt vesz részt a kísérletben.

Az etológus másik lehetősége, hogy félig vagy teljesen mesterséges, laboratóriumi környezetben vizsgálja az állatot. A kutya esetében szóba sem jöhet, hogy állatházban tartsuk az állatokat, és időnként egyet kiemelve valamilyen kísérletet vagy megfigyelést végezzünk. Az elkülönített kutya rövid idő alatt lelki beteg lesz, és alkalmatlan bármiféle viselkedéssel kapcsolatos vizsgálatra. Az együtt tartott kutyák pedig féltékenyen figyelik a történéseket, és megint csak akadályozzák a tárgyilagos vizsgálatokat. Egy alkalommal az egyik állatvédő szervezet közös kifutóban tartott kutyáival végeztünk kötődési vizsgálatokat, emiatt ugyanazt a kutyát többször egymás után kellett megfigyelésre kivezetni a többiek közül. Gyorsan kiderült, hogy versengeni kezdenek a kiemelésért, figyelik egymást, és amelyiket többször vettük ki, azt visszatérését követően kemény agresszióval büntették. A kutyák nem szeretik a kivételezést.

Ebben a könyvben az olvasó sokféle adatot talál. Megtalálja azoknak az etológiai természetű vizsgálatoknak az eredményeit, amelyeket munkatársaimmal végeztünk, továbbá mások nem feltétlenül etológiai szemléletű, de mindenképpen tudományos vizsgálatainak adatait. Szó lesz azokról a megfigyelésekről is, amelyeket magam végeztem a saját kutyáimon, ezek természetesen egyedi megfigyelések, tudományos értékük abból adódik, hogy gondosan ellenőrzött kísérleteket tervezhetünk a segítségükkel. Végül közreadok néhány első kézből származó anekdotát azok közül, amelyekről azt gondolom, hogy jól kiegészítik mondanivalómat. A kutyaelméről alkotott elképzeléseimet tekintsék hipotézisnek, olyan tudományos elméletnek, amelynek igazolása a jövő kutatásainak feladata. De itt és most ez a véleményem, és igyekszem a legjobb tudásom szerint alátámasztani. Tudományos érdeklődésű olvasóim a könyv vége felé találnak egy hosszú fejezetet arról, hogyan lehet az állati elmét tudományosan vizsgálni, és milyen buktatói vannak az ilyen munkának. E buktatók természetesen az én elméletemre is leselkednek. Ezért ne engedjen az olvasó a csábításnak, ne higgye, hogy a kutya pontosan olyan, amilyennek én látom.

Ez a bevezető szöveg pontosan azonos az első kiadáséval, de örömmel jelenthetem, hogy a kutyakutatásaink nyomán egy teljesen új tudományterület jelent meg: a kognitív etológia, amelynek kiemelt területe lett a kutyaelme etológiai és pszichológiai vizsgálata, amelyet világszerte sokan elkezdtek művelni és természetesen az ELTE Etológiai Tanszékének munkatársai a vezetői ennek a területnek. Egyre többen elfogadják azt a korai elképzelésünket, hogy a kutya egyben s másban hasonlít az emberre, legalábbis a viselkedését illetően, és a kutya vizsgálatával az emberről is fontos dolgokat tudhatunk meg. Sokan tekintik ma a kutyát az elmekutatások „új csimpánzának”.

Kezdjük a legelején! Hogyan lett a farkasból kutya?

1. A farkas

A kutyafélék evolúciója

A 3. fejezetben mutatom be azokat a nagyon meggyőző bizonyítékokat, amelyek szerint a kutyák őse a farkas, és csakis a farkas. Addig is vegyük szemügyre ezt a vadállatot.2 A farkas tudományos neve Canis lupus, azaz szürke farkas (az amerikai fekete változatot timberfarkasként is emlegetik), a ragadozók közé tartozik. Ezeket több családba sorolják: a medvék (Ursidae), a macskafélék (Felidae), a hiénafélék (Hyaenidae), a cibetmacskafélék (Viverridae), a menyétfélék (Mustelidae), a mosómedvefélék (Procyonidae), valamint a kutyafélék (Canidae) családjába (1. ábra). E családok egy ősi ragadozóra, a Creodontra vezethetők vissza, amely több mint 100 millió éve élt az északi féltekén. Tőle származott a Miacis (2. ábra), amely 40–50 millió évvel ezelőtt élt. A ma élő ragadozócsaládok egy része belőle ágazott le. A Miacis menyét nagyságú, hosszú farkú, rövid lábú, fán élő állat volt. A kutyafélékhez vezető leszármazási vonal a Cynodictusszal folytatódik, ez a faj a pliocén idején, mintegy 20 millió éve jelent meg (3. ábra). Idejének nagyobb részét a talajon töltötte, a végtagjai futásra is alkalmasabbak voltak, mint a Miacisé. A Miacis után váltak el a macskafélék a kutyaféléktől, az utóbbiak mindannyian a Tomarctustól (4. ábra) származnak. Ez a lény már meglehetősen hasonlított a mai kutyafélékre, bár úgy vélik, az intelligenciája jóval alacsonyabb volt. Ma a kutyafélékhez tíz-egynéhány különböző nem és mintegy 39 faj tartozik. A Canis nem a kutya (Canis familiaris) és a farkas (Canis lupus) mellett a prérifarkast (Canis latrans), az aranysakált (Canis aureus), a panyókás sakált (Canis mesomelas), a sujtásos sakált (Canis adustus), valamint a különböző rókafajokat is magában foglalja. Külön nemekbe tartoznak a többi kutyaalakú ragadozók is, ezek közül a legismertebb talán az afrikai hiénakutya (Lyacaon pictus).

1. ábra. A kutyafélék evolúciós törzsfája

A farkasnak harminc-negyven alfaját tartják számon, a végeredmény attól függ, melyik taxonómus meghatározását fogadjuk el érvényesnek. Az alfajok a testsúlyukban, a szőrzetükben és bizonyos csontjaik átlagos méreteiben különböznek egymástól.

2. ábra. Miacis

3. ábra. Cynodictus

4. ábra. Tomarctus

A farkas

A kutyafélék között a farkas a legnagyobb termetű faj, átlagosan 40–50 kg a tömege, de találtak már 60 kg feletti egyedet is. A farkas leginkább nálánál nagyobb testű prédára vadászik együttműködő falkában. Élettere az északi féltekén a trópusi erdőket és a száraz sivatagokat kivéve minden tájra: a tundrára, a tajgára, a sztyeppére, a szavannára és az erdőkre is kiterjedt, amíg az ember ezek nagy részéről ki nem szorította. Kitűnően alkalmazkodott a tartós ügetéshez, rövidebb távon a sebessége elérheti a 60–70 km/órát; a megfigyelések szerint üldözés közben akár 4–5 m-es ugrásokra is képes. Kisebb sebességgel 15–20 percig is képes üldözni a prédát. Ilyen hosszú vadászat után legalább ennyit pihennie is kell. Kiválóan úszik, és megfigyeltek már prédáját a vízben marcangoló, vizet taposó farkast is. Más kutyaféléktől eltérően kizárólag húst és csontot eszik. Kitűnő a szaglása és a hallása. Egy falka tagjai körülbelül 2–2,5 km-es távolságból megérezték a jávorszarvasok szagát, a szelíd farkasok 6 km-es távolságból is válaszoltak egy ismerős ember farkasüvöltést utánzó hangjára. Ez azt jelenti, hogy a valódi farkasüvöltést valószínűleg még ennél nagyobb távolságról is meghallják. A látásuk különösen a mozgás észlelésében kiváló.

Nem túlzás, hogy a farkas a legintelligensebb ragadozó. Agyának térfogata 150 és 170 cm3 között van. Különleges értelmi képességeire társas életmódja során tett szert. A falka méretét sok tényező befolyásolja, sokszor csak két vagy három egyed alkotja, de úgy tűnik, az optimális létszám hét-nyolc. A nagyobb ritkaságnak számít. A kisebb falka is gyakran kettéválik, majd újra egyesül. Gyakran látni egyedül vándorló farkasokat, amelyek a legtöbbször idős vagy a falkából kivert állatok.

A falka kialakulását és életét legtöbbször fogságban tartott állatokon tanulmányozzák.3 És minden szerző hangsúlyozza, hogy a fogságban tartott állatokról nyert viselkedési adatokat óvatosan kell kezelni, a fiatal farkasok fogságban nem tudják a falkát elhagyni, ez konfliktusokhoz vezet, amit az alfa-állatok viselkedése a szaporodási periódusban – amikor elnyomják a fiatalabbak szaporodási lehetőségeit – tovább torzít. Rövidebb ideig tartó megfigyelést vadon élő állatokkal többen is végeztek, és az ezekből szerzett ismeretek sok mindent elárulnak a farkasfalka szociális szerkezetéről.

A falka kulcsfigurája a szaporodó pár, hozzájuk csatlakoznak a kölykök és néhány, mindkét nembeli felnőtt, amelyek egy része legalábbis szintén a szaporodó pár utóda korábbi évekből. A farkaskölykök érése két évig tart, és elég nagy az elhullási arány. Az idegen egyedeket a falka elég gorombán üldözi el a területéről, de a szaporodás idején idegen felnőttek is bekerülhetnek a falkába, a felnőttek ekkor távoznak el nagyobb számban, és rendszerint ilyenkor oszlik a falka több részre, ha már nagy létszámú.

A falkák meglehetősen nagy területeken tartanak fenn maguknak majdnem kizárólagos territóriumot, amely – létszámuktól függően – akár 100–300 km2 is lehet,4 és azt sok évig megtartják. Ezen a területen meglehetősen sokat mozognak, de egy-egy nap általában csak 5–6 km-es távolságot tesznek meg. A teljes területet körülbelül három hét alatt járják be. A területen vannak gyakran használt útvonalaik, az elléskor használt vacok, valamint találkozóhelyek. Napi sétáik közben a domináns egyedek szorgalmasan jelölik az útvonalakat vizelettel, ürülékkel, kaparással. A talpukon illatmirigyek vannak, azok váladéka nyomot hagy a talajon. A megfigyelések szerint általában 250 méterenként van egy szagjel, a gyakran használt útvonalakon, az elágazásoknál, a területhatárokon különösen sűrűek a jelek. Ha idegen farkas szagnyomával találkoznak, akkor azt is sűrűn felüljelölik. A megfigyelők szerint egészen bizonyos, hogy kognitív térképet5 használnak, mert például ha valahova igyekeznek, gyakran levágással rövidítik az utat. A térképet szagjelekből és a terep jellegzetes pontjaiból alakítják ki. Úgy tűnik, hogy a farkasok ugyanolyan elemekből: helyekből, útvonalakból, területhatárokból építik fel az elmetérképüket, mint az emberek. Mozgásuk irányát a prédaállatok tartózkodási helyeihez, a sikeres vadászat után hátrahagyott tetem lelőhelyéhez, a találkahelyekhez vagy a vacok helyéhez igazítják. Territóriumukat körülbelül 1 km széles határövezet veszi körül, ezt a sávot a szomszédos falkával közösen használják, de sohasem egy időben. A magányos egyedek szintén a territórium határvidékén mozognak. A szomszédos falkák territoriális viselkedését vizsgálva kiderült, hogy minden falkának pontosan meghatározott területe van, de nem folytatnak rendszeres határellenőrzést, mint más szociális fajok, például a hiénák, mert a területek tulajdonjogát a szomszédok is elismerik. Ritkán előfordul, hogy behatolnak a szomszédos területre, de némi vizsgálódás után sietve elhagyják azt. A régebbi falkák felbomlásával keletkezett új csapatok egymással barátságosan viselkednek, sőt átmenetileg egyesülhetnek is.

A farkasfalka önfenntartó szaporodó egység, amelyben az egyedek együttműködve, közösen szerzik a táplálékot, közösen nevelik az új generációt, és ebben nemcsak a szülők vesznek részt, hanem szinte a falka minden tagja, különösen a fiatalabb egyedek. A falka együttműködésének alapja az előnyösebb pozícióiért folytatott vetélkedésekben kialakított rangsor, és az, hogy a tagok erősen kötődnek egymáshoz. Az együttműködés fejlett szociális intelligenciát, jó problémamegoldó képességet és képlékeny, a körülményekhez könnyen alkalmazkodó viselkedést kíván. A farkasban mindezek a képességek megvannak, és amíg az emberrel való versenyben alul nem maradt, élőhelyeinek uralkodó ragadozója volt. Szükséges még megemlíteni, hogy a farkasok sokféle ökológiai környezethez adaptálódtak sikeresen és ez természetesen az itt említett viselkedési jellemzőkben is meglehetősen nagy változatosságot eredményezett.

Kötődés

A falka fennmaradásának legfontosabb viselkedésbeli feltétele, hogy a farkasok rendkívül szorosan kötődjenek egymáshoz. A kötődésnek nincs elfogadott meghatározása, általában a fajtársak iránti vonzódást értik rajta, és ez számtalan viselkedésformában megnyilvánulhat. Fontos biológiai funkciója, hogy valamennyire összetartja az egyedeket, és így a szülői védelem, vagy a közös akciók elvégzését lehetővé teszi. A kötődés emocionális állapota egészen fiatal korban, rövid szocializációs periódusban alakul ki. A kölykök háromhetes korukban már nagyon erősen és szilárdan vonzódnak szüleikhez és más idősebb egyedekhez. Ha e kötődés alanyaitól megfosztják őket, stresszes állapotba kerülnek, és csak akkor nyugszanak meg, ha újra találkozhatnak társaikkal. A fogságban tartott farkasok emberhez is szegődhetnek. Ezt a fajta kapcsolatot azonban nem tekintik kötődésnek, a farkas az emberhez szocializálódik, szelídül némileg, de a kötődés igazi jellemzőit nem mutatja. Az emberhez azok a kölykök kapcsolódhatnak legerősebben, amelyeket még azelőtt elvesznek az anyjuktól, hogy kinyílna a szemük, és kizárólag az ember gondozza őket. Természetes körülmények között a kölykök körülbelül az életük huszadik napján találkoznak először a falka felnőtt tagjaival, ekkor a legerősebb a kötődési hajlandóságuk. Általában 8-10 hetes korukban hagyják el a vackukat, és ezután kötődési készségük gyorsan csökken. Nemcsak a felnőttekhez kötődnek, hanem igen erősen vonzódnak alomtársaikhoz is, hiszen a legtöbb időt velük töltik. Életük hetedik hónapjától együtt járnak a falkával, addigra már kevéssé képesek ismeretlen egyedekkel szociális kötődést kialakítani, azaz csak akkor, ha hosszú ideig együtt vannak velük. A mesterséges kísérleti helyzeteket nem számítva ez akkor fordulhat elő, ha a felnőtt állatokat szexuális vonzalom köti össze. Valószínűleg ez az oka annak, hogy a farkasoknál igen hosszú, sokszor egy évnél is tovább tart az udvarlási idő. Néha ennél is több idő telik el a párok kialakulása és a szexuális kapcsolat létrejötte között. A párok kötődése igen tartós, több évre szól.

A falka tagjai legszorosabban a legerősebb hímhez és párjához kötődnek. Az etológusok korábban alfának nevezték, a hímet és a hozzá tartozó nőstényt. Az alfa-hím a nőstényéhez és a hímek közül a rangsorban utána következő béta-hímhez kötődik legjobban. A rangsor végén állóak kevésbé kötődnek egymáshoz, viszont különösen barátságosak a kölykökkel, sőt még a felnőtt idegenekkel is megpróbálnak kapcsolatot felvenni. Ma helyesebb inkább családról beszélni, amelyet az alfák alapítottak, sok évig működhetnek együtt és a rangsort leginkább a születési év határozza meg. Ha több család valamiért egyesül, akkor általában megjelenik a korábban gondolt falkastruktúra, ez persze több agresszióval jár

A kötődési viselkedésnek része az is, hogy az alfa-hím gondosan ápolja a kapcsolatot a falka minden tagjával. Mintegy a kötődés kiegészítő oldala az, hogy az alfa-egyed, de sokszor a többiek is azonnal megtámadják a felbukkanó falkán kívüli állatokat. A fogságban, zárt helyen tartott, a gondozóikat elfogadó farkasok támadóan lépnek fel az idegen emberekkel szemben. A kötődés teszi lehetővé a falka együttes mozgását és együttműködését a vadászat során.

A kötődésnek számtalan jól felismerhető viselkedési jegye van. Elsősorban a testi kontaktus különféle formái, a rangsorban alacsonyabb rangúak játékos alárendelt viselkedése, de talán a legfontosabb az, hogy a felnőtt farkasok is mindig készek valamilyen játékra. Ha éppen nem vadásznak vagy pihennek, a falka tagjai valamilyen játékos viselkedéssel erősítik és néha formálják a kötődést. A felnőttek mindig a rangban hozzájuk közelebb álló egyedekkel játszanak. Az alacsonyabb rangúak többet játszanak. A játékra hívás legfeltűnőbb jele az, amit a kutyáknál ismerünk: a hívó fél két mellső lábát a földre csapja. Az is gyakori, hogy üldözéses agresszióval hívják egymást játszani. A kihívott fél a farkát a hasa alá, a füleit hátracsapja, és gyorsan menekülni kezd, mintha igazán megtámadták volna, de az „éles” helyzettől eltérően nem egyenesen, hanem egy körív mentén fut. Amikor visszaér a kihívóhoz, az üldözöttből üldöző lesz, és a játék váltakozó szereposztással folyik még jó ideig. Játék közben sok komoly célra használt viselkedési elem, például a vadászat vagy az agresszió is megjelenhet, de a játékos viselkedésre jellemző, hogy a megszokott viselkedési sorrend felbomlik, az egyes elemek összevissza keverednek, gyakran ismétlődnek. A hangulat eközben nagyon „oldott”, és a végső aktus, például a préda megölése elmarad.

A játéknak önmagában rendszerint semmiféle komoly célja nincs, de felhasználható bizonyos célok elérésére. Ha a falka egyes tagjai már indulnának vadászni, de az alfa-egyed valamiért nem mozdul, gyakran megesik, hogy a falkatagok játékkal ösztönzik indulásra. Ugyanezt teszi az alfa-egyed is, ha azt akarja elérni, hogy a falka kövesse. Felkap egy faágat, csalogatóan elszalad vele, visszatér, incselkedik, igyekszik mindenkit bekapcsolni a játékba, majd egy adott pillanatban elejti az ágat, és határozottan elindul, a falka pedig követi. A poroszkáló falka is összetart. Az alfa-egyed mindig elöl megy, de a csapat mozgását nem egyedül ő határozza meg. Mindenki közreműködik valamennyire, sőt az is előfordul, hogy a falka és a vezér más irányba szeretne menni, ilyenkor az alfa-egyed mindent megtesz, hogy kövessék, de nem megy el egyedül.

A falka együttműködésének tehát a kötődés az alapja, és ez megnyilvánul a vadászat irányának megválasztásában, az alkalmas préda kiválasztásában és elejtésében is. Miközben a falka körülveszi a kiválasztott prédát, minden egyed azonos távolságot igyekszik tartani két szomszédjától. Rendszerint az alfa-hím kezdeményezésére indul meg a támadás, amelyben a falka minden tagja együttműködve, intelligensen teszi a dolgát. A farkasfalka vadászata nagyon jól szervezett és hatékony.

A szoros kötődést ellensúlyozza a párosodást megelőző periódusban a gyakori agresszió. Valószínűleg ennek tudható be, hogy az egyedek közötti személyes távolság ugyan kicsi, de szigorúan meghatározott, és alváskor is megmarad. Megsérteni csak játékos behódoló viselkedéssel lehet. A kölykök négyhetes koruktól külön alszanak.

A farkasokkal foglalkozó korai irodalom a falkát nagyon kemény, agresszív csoportnak tartotta, az újabb gondosabb megfigyelések kiderítették, hogy az agresszió magas szintje csak a fogságban, korlátozott területen élő falkáknál jelenik meg.6 A természetben ahol az alfák az apa és az anya, a falka tagjai pedig nagyrészt testvérek, lényegében családi csoportot képeznek, sokkal békésebbek és a rangsor jobbára az egyes születési évjáratok szerint alakul. Vetélkedés, agresszió többnyire akkor jelenik meg, ha több családi csoport egyesül és egy méretesebb falkát alakít ki. Farkaskutatók hasonlatképpen az ember agresszív viselkedését említik, alkalmi csoportokban fiatalok utcai bandáiban, börtönökben nálunk is sokkal több az agresszió mint egy normális életet élő családban.

A farkasokra is jellemző az idegenektől való félelem, a xenofóbia. Mesterséges környezetben a kölyök már három hónapos korában aggódik, ha idegen egyed7 jön a közelébe, öt hónapos korára pedig már kifejezetten fél az idegenektől.

Agresszió

Az agresszió három formában nyilvánul meg.8 A legerősebb formája, amikor a támadó farkas minden előzetes figyelmeztetés nélkül ugrik és harap, hacsak az áldozat el nem menekül – ez nagyon ritka. A következő fokozat a gátolt üldözéses agresszió, ez mindig az alacsonyabb rangú egyed felé irányul. Az agresszor egy bizonyos távolságról fixálni kezdi a támadásra kiszemelt egyedet, és lassan, szinte csúszva közelít felé, majd a közeledés felgyorsul, és rendszerint egy hatalmas ugrással a megtámadott közvetlen közelében terem. Miközben négy lábbal földet ér, sajátos hangot hallat. Ha az addig nem vette volna észre, miről van szó, erre felfigyel, és rendszerint azonnal menekül. Az agresszor célja láthatóan a másik elkergetése, nem pedig a megtámadása, mert ezzel az akció be is fejeződik, különösen ha elég nagy a tér az eltávolodásra. A harmadik forma a játékos támadás. A lefolyása pontosan azonos az üldözéses formával, kivéve, hogy a közeledő agresszor a fejét széles ívben csóválja, vagy cikcakkban szökell. Az áldozat ezt látva nem menekül, hanem kiáll, és az akció hamarosan fergeteges játékkal folytatódik. Lehet azon vitatkozni, hogy ez a viselkedés játékos agresszió vagy agresszív játék.

Az agressziónak sokféle szerepe van a falka életében. A legfontosabb a rangsor kialakítása, ez szabja meg, hogy vitás esetben kinek lesz automatikusan elsőbbsége az erőforrások elosztásában. A farkasfalkában csak az alfa-egyedek szaporodnak, ha az alfa-hím már öreg, akkor az alfa-nőstény a béta-hímmel is párosodhat, de a szaporodás lehetősége mindenképpen a rangsor elején álló egyedeké. A rangsor alapján jutnak a farkasok a részükhöz a közösen elejtett prédából, ha éheznek a versengés nagyon erős, bőség idején sokkal szelídebb. A rangsorbeli jobb helyekért nemcsak a felnőttek harcolnak, a hierarchia már a kölykök között gyorsan kialakul elsősorban az életkor szerint, miután egy-egy család több évjáratú egyedből meg a szülőkből áll. A megszerzett pozíció időnkénti megerősítésének is az agresszió az eszköze. Az alfa-nőstény agresszióval gátolja meg a falka többi nőstényének szexuális tevékenységét. Szintén fontos szerepe van a rangsorban alul lévők által elindított különös viselkedési sornak, amelyet a kutatók szimulált ceremoniális agressziónak neveznek. Egy alacsonyabb rangú egyed kiprovokálja a fölötte álló agresszióját, majd szubmisszív viselkedéssel nagyon gyorsan megadja magát. Ez a viselkedés valószínűleg erősíti a kötődést. Az agresszió teszi lehetővé az egyedek szabad mozgását és azt, hogy hozzáférjenek a prédához. Sokszor megfigyelték, hogy ha nagy prédát ejtenek el, azt viszonylag békésen fogyasztják el. De a kisebb darabokat dühödten védelmezik egymástól. Fogságban tartott farkasoknál megfigyelték, hogy ha az alacsonyabb rangú farkasok megkaparintottak egy kisebb húsdarabot, azt nem engedték át a rangsorban felettük állóknak, és azok nem is kísérelték meg elvenni tőlük. A nagyobb darabokat viszont az alfa-egyed vette birtokba.

Azt is megfigyelték, hogy a felnőtt farkasok nemcsak a kölyköknek visznek haza húst, hanem a kölyköket őrző felnőtteknek is. A farkasoknál tehát nem ismeretlen a magasrendű szocialitás legfontosabb viselkedésformája, a táplálékmegosztás. R. D. Lawrence amerikai kutató beszámol egy farkasrezervátumban tett látogatásáról. Az ott élő falka tagjai az alfa-hímet kivéve féltek a látogatóktól.9 A „gazda” minden látogatás során fagyasztott tyúkokat dobált az alfának, amely az elkapott prédát először a rejtekhelyéről villámgyorsan előugró alfa-nősténynek, majd a béta- és gamma-hímeknek dobta, és csak a negyediket fogyasztotta el ő maga.

Egyszer meglátogattam a magyar farkasgazda, Fischl Frigyes fehér farkasait, és az állatoknak egy nagy halom pulykacsontot vittem. A zsákmányt az alfa-hím azonnal lefoglalta, és komótosan eszegetni kezdte. A többiek, vagy öt felnőtt egyed, széles kört alakítottak körülötte. Egy ideig csak figyelték, majd egyenként odalopakodtak a csonthalomhoz, óvatosan elhúztak egy csontot és elszaladtak vele. Frigyes barátom szerint pontosan követték a rangsort. A csontok nagyobb részét tehát az alfa-hím fogyasztotta el, de agresszió nélkül eltűrte, hogy a többiek elvegyenek egy-egy darabot. Ez a viselkedés feltűnően hasonlít a csimpánzok potyatűréséhez; amelyiküknek sikerül megragadnia a közösen üldözött prédát, az eltűri, hogy a többiek egy-egy darabkát lecsípjenek az ennivalóból. A csimpánz általában egyedül szerzi meg a táplálékot, csak a kölykeivel osztja meg, nagy ritkán megesik, hogy a hím ad valamit a nősténynek.

A farkasoknál előfordul a védekező agresszió is, amikor az alacsonyabb rangúak nem engednek a magasabb rangúaknak.

Az agresszió különféle formáiban a következő viselkedési elemeket mutatták ki:

– azonnali harapás;

– birkózás;

– lökdösődés;

– pofaharapás;

– fenyegetés morgással, vicsorgással: ez tulajdonképpen gátolt agresszió, ha a

fenyegetés eredménytelen, a gátlás könnyen feloldódik, és az állat támad;

– ráugrás: ez főleg az idegeneket éri;

– szimulált harapás: ez fiatalok között fordul elő;

– megfélemlítés: az üldözéses agresszió kezdeti formájával; ezt mindig az eggyel magasabb rangú egyed kezdeményezi;

– odakapás, harapás: a farkasoknál éppúgy, mint a kutyáknál, a szocializáció során kialakul a gátolt harapás. A kölykök játékaik közben megtanulják, milyen erős az a harapás, amely még nem okoz a másiknak fájdalmat és annak megfelelő válaszreakciót. A gátolt harapás egy életre szabályozza a barátságos viselkedés határait. Ha a farkas vagy a kutya egyedül nő fel az emberek között, az ember is megtaníthatja erre: apró büntetéssel, legyintéssel jelzi a kölyöknek, hogy harapásával átlépte a megengedhető határt. Ha ez a tanítás elmarad, a gátolt harapás nem alakul ki, és a felnőtt állat már képtelen ezt a viselkedést megtanulni;

– üldözés: az agresszor a megtámadott után megy, és addig támadja, amíg az el nem menekül. Az agressziónak mintegy kiegészítője a megtámadott állat alárendelt viselkedése: a farkát a hasa alá csapva lekuporodik vagy csúszik a magasabb rangú előtt. Ezt nevezik az alárendelés aktív formájának: az alárendelt egyed az orrával böködi, gyorsan nyalogatja vagy gyengéden a szájába veszi a domináns pofáját.10 Gyakran az egyik mellső mancsával ütögeti a talajt, miközben a farkát vagy az egész hátsó részét csóválja. E viselkedésnek az a funkciója, hogy az alárendelt egyed ezzel mintegy előre biztosítja magasabb rangú társát, hogy elismeri a pozícióját, csak éppen szeretne ottmaradni vagy részt kapni a zsákmányból. A passzív alárendelés különösen fiataloknál figyelhető meg: az alárendelt állat hanyatt fekszik, és rendszerint némi vizeletet enged ki.

Lorenz után sokat írtak arról, hogy az alárendelt farkas felkínálja a torkát a domináns egyednek, a farkasszakértők azonban ezt tévedésnek tartják, legalábbis senki sem látott még ehhez hasonlót.11

A rangsorban előbbre álló egyedek gyakran maguk keresnek alkalmat arra, hogy dominanciájukat kimutassák. Ennek egyik formája, hogy lesből, majdnem hason csúszva lerohanja az alárendelt egyedet, mint valami zsákmányállatot. A megtámadott a legtöbb esetben valamilyen alárendelt viselkedéssel elismeri a domináns rangját.

Az agressziónak mindig velejárója a félelem. Az agresszív állat legtöbbször maga is két motiváció, a támadás és a félelem hatása alatt áll. Ha a félelem kerekedik benne felül, akkor elmenekül vagy alárendelt pozitúrát vesz fel, ha a támadókedve az erősebb, akkor összecsapás következik.

A szociális viselkedés egyéb formái

A szociális viselkedésformák közül csak a fontosabb mintázatokat sorolom fel:

– farkcsóválás: az izgalmi állapotot jelzi. Barátságos kapcsolatban gyorsabb, agresszív közeledéskor a farok merev és csak keveset mozog, a domináns állat feltartja a farkát;

– testi kontaktus: a test érintése, nyomása vagy lökése, a bunda szimatolása, nyalogatása, a pofa szimatolása, a pofák összeérintése (ez csak egyenlő rangúak között történhet meg), a pofa átfogása, nyalogatása, a sebek nyalogatása;

– az ivarszervek, a végbélnyílás és a farok alatti illatmirigy szagolgatása: a domináns egyedek ezt kölcsönösen teszik egymással, az alárendelt állat inkább behúzott farkával eltakarja illatmirigyét, és ő nem szagolgatja a dominánst;

– dominancia kifejezése: ennek az agressziós formákon kívül más módjai is vannak. Például a domináns állat az egyik mellső lábát az alárendelt testére helyezi, vagy merev lábbal a földön fekvő alárendelt felett áll;

– üdvözlő ceremónia: a falka két tagja még rövid távollét után is üdvözli egymást. Az üdvözlés tulajdonképpen az aktív alárendelés egyik formája. A rangsorban alacsonyabban álló állat izgatottan nyalogatja, csipkedi és szagolgatja a domináns egyed száját. Az üdvözlés gyakran csoportosan történik, például akkor, ha a kivált egyedek újra találkoznak a falkával. Ilyenkor az orrukkal még távolról is igyekeznek elérni a vezérállatot, megnyalják vagy a szájukba veszik a pofáját. Ugyanígy viselkednek, amikor a falka a vadászat során friss nyomot talál. Mech szerint ez ekkor a táplálékkérés közösségi gesztusa;12

1 Ezért senki se csodálkozzon, ha az ezután következő fejezetekben bemutatott viselkedési példákhoz hasonlót a saját kutyájánál esetleg sohasem észlelt. Mint minden gazda, úgy minden kutya is egyéniség.

2 A leglényegesebb tudnivalókat a farkasról Mech könyvéből merítettem: Mech, D. 1970. Ahol más forrást is használok, azt külön megemlítem.

3 Zimen, E. 1976.

4 Peters, R. 1979.

5 A kognitív térkép tulajdonságaival a IV. rész 12. fejezetében foglalkozom.

6 Mech, D. 2009.

7 Ez elsősorban farkasokra vonatkozik, de fogságban az idegen emberre is.

8 Zimen, E. 1981.

9 Lawrence, R. D. 1986.

10 Ez valószínűleg a kölykök hasonló táplálékkérő viselkedési mintázatából alakult ki.

11 Mech, D. 1970, 92. p.

12 Mech, D. 1970, 89. p.