Csíkszentmihályi Mihály

A fejlődés útjai

A harmadik évezred pszichológiája

Fordította

Buda Júlia

Csíkszentmihályi Mihály további könyvei
az Open Books gondozásában:

Az öröm művészete

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Evolving Self. A Psychology for the Third Millennium

Copyright © 1993 by Mihaly Csikszentmihalyi.

All rights reserved

© 2007 by Buda Júlia

A fordítást az eredetivel egybevetette

Halmos Mária

Felelős kiadó Halmos Ádám

Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit

Borítóterv Polgárdi Ákos | submachine

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-065-1

MOBI ISBN 978-963-572-066-8

TARTALOM

BEVEZETÉS

I. A MÚLT VONZÁSA

1. A TUDAT ÉS A TÖRTÉNELEM

A fejlődés perspektívája

A globális hálózat

Az új évezred hajnalán

Véletlen, szükségszerűség és még valami más

Menthetetlenül romlottak lennénk?

A jó és a rossz

Az Én feltűnése

2. KI IRÁNYÍTJA A TUDATOT?

Örök elégedetlenség

Káosz és tudatosság

Miért olyan illékony a boldogság?

Az ész határai

Élvezetfüggőség

Stressz, öröklött hajlamok és hormonok

3. MAYA FÁTYLAI

Illúzió és valóság

A gének világa

A kultúra világa

Az Én világa

4. RAGADOZÓK ÉS ÉLŐSKÖDŐK

A kiválasztódást mozgató erők

Hatalom és elnyomás

Nők és gyermekek kizsákmányolása

A hatalom egyedi mértéke

Az egyenlőtlenség továbbadása

Kizsákmányoló paraziták

A felelőtlenség stratégiája

A mimikri mint a kizsákmányolás eszköze

5. MÉMEK KONTRA GÉNEK

A mémek versengése

Mémek és függőség

A mémek és a média

Eszmék versengése

Mémek és anyagi javak

II. A JÖVŐ HATALMA

6. AZ EVOLÚCIÓ IRÁNYÍTÁSA

Az evolúció néhány elve

A komplexitás természete

Erkölcs és evolúció

Az emberek irányítása

Eumemika: a mémek születésének szabályozása

A tudat komplexitása

7. AZ EVOLÚCIÓ ÉS A FLOW

A flow elemei

Miért okoz elégedettséget a flow?

A flow hatása

Mi van, ha nincs flow?

Flow a mindennapi életben

8. A TRANSZCENDENS ÉN

Milyenek a transzcendens személyiségek?

Mi az Én?

Az eszményi Én kibontakozó jelképei

Az Én fejlődése az élet folyamán

A flow és a személyiség fejlődése

Bölcsesség és spiritualitás

A jövő kihívásai

9. A TÖRTÉNELEM ÉS A FLOW

A flow és a technika evolúciója

A flow és a történelmi folyamatok

A jó társadalom

A jó társadalom megteremtése

Felkészítés a jó társadalomra

10. ÖSSZEFOGÁS A JÖVŐÉRT

Közösségteremtés

A jövő sejtjei

Bizalom a jövőben

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK

IRODALOM

BEVEZETÉS

Ez a könyv a három évvel ezelőtt született Flow – Az áramlat című munkám folytatása. A Flow az elmúlt huszonöt év folyamán összegyűlt, a boldogság természetéről végzett pszichológiai kutatásaimat foglalja össze.1Az életünknek értelmet adó alapelveket tartalmazza. Ilyen kérdéseket feszeget: miért szeretik egyesek a munkájukat, miért vannak szívesen a családjukkal, vagy miért élvezik a magányos gondolkodással eltöltött időt, miközben mások utálják a munkájukat, unatkoznak otthon, s rettegnek a magánytól? Miként lehet a mindennapi rutint olyan izgalmassá tenni, mint amikor sítalppal lesiklunk a dombtetőről, vagy egy ujjongó, hallelujázó kórusban énekelünk, vagy egy vallási szertartáson veszünk részt? Az általam és mások által végzett vizsgálatok szerint ez nagyon is lehetséges.

Sok év módszeres vizsgálatai után elérkezett az idő, hogy tapasztalatainkat számba vegyük s megosszuk a szélesebb közönséggel. A Flow várakozáson felüli sikert hozott; az érvelések kiteljesítéséhez azonban további kutatásokat kellett végezni. Ennek eredményeit adom közre ebben a könyvben.

Az öröm témája iránti érdeklődésem 1963-ban kezdődött. Ekkor írtam doktori disszertációmat a chicagói egyetemen a személyiség fejlődéséről. Dolgozatom főképpen a kreativitás kérdését járta körül. Hogyan gondolnak ki az emberek új problémákat? Hogyan fogalmaznak meg bizonyos kérdéseket, amelyek előttük még senkiben nem merültek fel? A feltett kérdések megválaszolása érdekében festőművészeket figyeltem meg munkájuk közben.2 Jegyzeteltem, és képeket készítettem a festmények kialakulásáról, a mű elkészülte után pedig faggattam a művészeket, milyen gondolatok foglalkoztatták őket alkotás közben. Azt reméltem, hogy így valamelyest betekinthetek az alkotás folyamatába.

A kreativitással foglalkozó kutatásaim sikeresnek bizonyultak, de akadt valami, ami ennél sokkal fontosabbnak tűnt. A festőművészt figyelve munkája során nagy hatást tett rám, mennyire elmerül abban, ami a vásznon formát ölt. Szinte a transz állapotába kerül, miközben azzal küzd, hogy látomását valóra váltsa. Amikor a festmény kezd izgalmassá válni, egyszerűen nem tud elszakadni tőle; elfelejt enni, megfeledkezik társadalmi kötelezettségeiről, időről, fáradtságról, mert hajtja az alkotás folyamata. De ez az elragadtatottság csupán addig tart, amíg be nem fejezi a képet; amikor a festmény már nem változik vagy alakul tovább, a festő rendszerint nekitámasztja a művet a falnak, s már egy következő, fehér vászon felé fordul a figyelme.

Világossá vált, hogy a festés izgalmát nem egy szép kép reménye kelti, hanem a festés aktusa. Ez először különösnek tűnhet, mivel a pszichológiai elméletek abból indulnak ki, hogy a motiváció gyökere vagy egy kellemetlen állapot megszüntetésének igénye, mint amilyen az éhség vagy a félelem érzete, vagy a jövőbeni jutalom reménye, ami lehet pénz, státus vagy presztízs. Alig hihető elgondolás, hogy az ember éjjel-nappal megállás nélkül dolgozzék, pusztán a munka kedvéért. De ha belegondolunk, ez a viselkedés nem annyira szokatlan, mint amilyennek első pillantásra tűnik. Nem csak a művészek között akad olyan, aki időt és fáradságot nem kímélve tölti az idejét valamivel, ami nem kecsegteti jutalommal. Sokan szánnak rengeteg időt értelmetlennek tűnő tevékenységekre, hacsak nem attól van értelme, hogy maga a tevékenység az örömforrás. A gyerekek idejük nagy részét játékkal töltik. Sok felnőtt is szeret játszani, például pókerezni, sakkozni, sportolni, kertészkedni, gitározni, regényt olvasni, társaságba járni, erdőben sétálni – és sok ezer másféle dolgot csinálni –, aminek nincs más oka, csak az, hogy szórakoztató a tevékenység.3

Persze lehetséges, hogy az ilyesmikkel foglalkozó ember eközben gazdag vagy híres lesz. A festőművésznek adódhat egy szerencsés lehetőség arra, hogy a festményét eladja egy múzeumnak. A gitáros megtanulhat úgy gitározni, hogy lemezfelvételt ajánljanak neki. Sportolhatunk azzal a céllal, hogy egészségesek maradjunk, vagy járhatunk azért társaságba, mert így tehetünk szert üzleti kapcsolatokra, netán szexuális kalandra. Néha külső célok4 is szerepet játszhatnak ilyen tevékenységekben, de ezek ritkán jelentik ezen időtöltések elsődleges okát. Azért gitározunk, mert örömet szerez, és ugyanezért csevegünk egy társaságban. Nem mindenki élvezi a gitározást vagy a társasági életet, de akik erre időt szánnak, többnyire az élmény kedvéért, a belső jutalomért teszik. Röviden, vannak dolgok, amiket jó csinálni.

Ám ez a következtetés még nem vezet sehová. A kérdés inkább az, miért jó valamit csinálni. Különös módon, ha erre válaszolni akarunk, a várakozásunkkal ellentétben, a legkülönfélébb tevékenységekben is találunk valamilyen közös tulajdonságot. Ha megkérdeznek egy teniszezőt, mit érez, amikor jól megy a meccs, igen hasonló tudatállapotról fog beszámolni, mint a sakkjátékos egy jó eredménnyel végződő sakkbajnokságról. Ugyanilyen érzésekről beszél a művész, aki elmerül egy kép festésében vagy egy nehéz zenedarab előadásában. Egy jó színdarab megtekintése vagy egy izgalmas könyv olvasása szintén ilyenfajta tudatállapotot idéz elő. Azért neveztem el ezt az érzést „flow-nak” (áramlatnak), mert több megkérdezett a legnagyobb élvezetet nyújtó tevékenységeket ahhoz hasonlította, mint amikor az embert elragadja az áramlat, és ennek hatására simán, minden erőlködés nélkül suhan tovább.

Ellentétben elképzeléseinkkel, „flow” többnyire nem a lazítás vagy a szórakozás pillanataiban keletkezik, hanem inkább akkor, amikor egy nehéz vállalkozás kellős közepén teszünk fizikai vagy szellemi erőfeszítést. Ez bármilyen tevékenység során előfordulhat. Egy kihívást jelentő feladat, egy hajó átkormányzása egy hatalmas hullámtaréjon, egy gyerek tanítása az ábécé betűire, mind olyan élmények, amik harmonikusan veszik igénybe teljes energiakészletünket, egyszersmind kizökkentenek mindennapi életünk szorongásaiból és egyhangúságából.

Úgy tűnik, amikor nagy a kihívás, és emberi képességeinket maximálisan igénybe vesszük, akkor éljük át ezt a ritka tudatállapotot. A flow létének első jele, hogy figyelmünk egyetlen, világosan körülhatárolható célra összpontosul. Mágnesként vonz minket, arra koncentrálunk, elmerülünk benne. Tudjuk, mit kell tenni, és azonnal megtörténik a visszacsatolás is arról, hogy jól csináljuk-e. A teniszjátékos minden egyes ütés után észleli, hogy a labda odament-e, ahová szánta; a zongorista minden billentyű leütése után érzi, hogy úgy hangzik-e minden hang, ahogy kell. Még az egyébként unalmas munka is válhat izgalmassá és lebilincselővé, ha a kihívások egyensúlyba kerülnek az illető képességeivel, és pontosan láthatók a célok.

A kihívások és a képességek közötti finom egyensúly eredményeképpen létrejött elmélyült koncentráció eleve kizárja a pillanatnyilag lényegtelen problémákat. Elfeledkezünk magunkról, és szinte beleveszünk a tevékenységbe. Ha a sziklamászó a munkahelyi gondjain vagy a szerelmi életén tűnődne, miközben a szakadék szélén kapaszkodik az ujjaival, valószínűleg lezuhanna. A muzsikus melléütne, a sakkjátékos elveszítené a játszmát.

A képességek megfelelő alkalmazása kézben tartja cselekedeteinket, de mivel annyira el vagyunk foglalva, hogy elfeledkezünk saját magunkról, nem is érdekes, hogy cselekedeteink hogyan haladnak, hogy nyerünk-e vagy veszítünk. Gyakran valami transzcendens érzés kerít hatalmába, mintha az Én határai kitágulnának. A tengerész egybeolvad a hajójával, a széllel és a tengerrel. Az énekes valami rejtélyes egyetemes harmóniát él át. Ezekben a pillanatokban az idő érzékelése megszűnik, az órák repülnek, anélkül, hogy észrevennénk.

Ez a tudatállapot, ami rendkívül közel áll ahhoz, amit boldogságnak nevezünk, két feltételrendszerhez kötött. Az egyik külső. Bizonyos tevékenységek nagyobb valószínűséggel idézik elő a flow-t, mint mások, mivel 1. konkrét célokat és alkalmazható szabályokat rejtenek magukban; 2. megengedik, hogy a cselekvés lehetőségét összehangoljuk saját adottságainkkal; 3. világosan kiderül, mennyire jól teljesítünk; 4. kiszűrik a figyelemelterelő momentumokat, biztosítják a koncentrációt. A játékok, művészi alkotótevékenységek, vallási szertartások mind jó példái a „flow-tevékenységnek”.5 Ám vizsgálódásaink egyik legfontosabb eredménye, hogy bármilyen tevékenység előidézheti az optimális flow-állapotot, ha megfelel a fenti kritériumoknak. Sok sebészorvos a tevékenységét függőségeket is kiváltó sporthoz, például vitorlázáshoz vagy síeléshez hasonlítja. A számítógépes programozó szakemberek olykor képtelenek elszakadni a klaviatúrától. Úgy tűnik, hogy sokan több flow-élményt merítenek a munkájukból, mint a szabadidős tevékenységükből.

A flow megvalósulásához szükséges másik típusú feltételeket a személyiségen belül kell keresni. Bizonyos embereknek különös adottsága van a képességeik és a körülmények adta lehetőségek összehangolására. Akkor is találnak maguknak célokat, amikor látszólag nincs mit csinálniuk. Jól érzékelik a visszajelzéseket, míg mások észre sem veszik. Könnyen koncentrálnak, és nem hagyják magukat megzavarni. Nem félnek attól, hogy elveszítik önmagukat, ezért könnyedén tudnak kilépni a tudatosság állapotából. Az ilyen egyéniséget, aki képes a tudata irányítására, „flow-személyiségnek” nevezzük. Nincs szüksége különösebb eszközre ahhoz, hogy áramoljon; akkor is talál örömöt a cselekvésben, ha éppen egy futószalag mellett dolgozik vagy ha egy magánzárkában sínylődik.

A Flow című művemben viszonylagos boldogságban élő emberekről írok, akik értelemmel élik az életüket, mivel a munkájukba és kapcsolataikba is bele tudják vinni a flow-t. Akad közöttük hajléktalan csavargó és súlyos sorscsapást átélt, megvakult vagy lebénult ember. De mindegyikük képes volt a látszólag reménytelen állapotát derűs, nyugodt életté alakítani. Ám azt is le kell szögezni, hogy nem lehet boldog életet építeni pusztán egy sor flow-élmény megélésével. Többről van itt szó, mint a részek összességéről. Lehet, hogy egy festőművész évtizedeken át boldogan fest, majd élete derekán deprimált, reményvesztett emberré válik. A sikeres teniszbajnok is lehet, hogy megkeseredetten, illúziókat vesztetten öregszik meg. Ha egész életünket egyetlen, egyesített flow-ban szeretnénk kiteljesíteni, hinnünk kell valamiben, ami értelmet ad a létünknek.

Régen a hit vallási magyarázatokon alapult. Hogyan keletkezett a világ, miért kell szenvednünk, mi lesz velünk a halál után – ezekre az alapvető kérdésekre az emberek által kitalált történetek legjava adta meg a választ, ezek segítettek rendet teremteni az emberi lét kaotikus és véletlenekkel tarkított világában. A vallások mitikus történetekben taglalják e kérdéseket, és legtöbbször ahhoz a logikus következtetéshez jutnak el, hogy kell lennie egy istennek, vagy akár többnek, akik felelősek a sorsunkért. Ezek a történetek és a belőlük következő bölcsességek alapozzák meg a vallások tanításait, amelyek szerint következetes életvezetéssel kell élni. Az emberiség által kitalált vallási értékek alapvető s minden jel szerint pótolhatatlan szerepet játszanak a fejlődéstörténetben. Biztosan egészen más állatfajtává alakultunk volna, ha elődeink nem egy értelmes, antropomorf világot képzelnek el.

De a mai korban egyre nehezebb hinni ezekben a hagyományos történetekben és előírásokban. A Szentírás szövegei, az ősi rítusok és szabályok, mint amilyen a válás vagy az abortusz tiltása, egyre inkább konfliktusba kerülnek mindazzal, amit megismertünk a világunkról. Ma már nagyon kevesen hiszik azt, hogy a Föld lapos és a Naprendszer közepén helyezkedik el. Jóllehet még mindig megdöbbentően sokan gondolják, hogy a Föld csupán Krisztus előtt néhány ezer évvel keletkezett, és az embert mostani formájában egy marék agyagból gyúrták. Ezek a hiedelmek – legalábbis eredeti megfogalmazásukban – azonban igen idejétmúltak az újabb generációk számára.

A hagyományos hiedelmek elévülése mindig rejt magában veszélyeket. Amikor elvetik a szó szerinti vallásos magyarázatokat, könnyen elveszhetnek azok a bölcsességek is, melyek kincsként rejlenek e hiedelmekben. Amikor a Biblia történeti hűségét és oksági összefüggéseit megkérdőjelezik, egyszersmind a kapzsiság, erőszak, önzés és szexuális csapodárság elleni intelmeket is semmibe veszik. Ha megtagadjuk a hagyományos világnézet egészét, rövid időre felszabadulunk, és egy szabályok és korlátok nélküli új világ pezsgésének hódolunk. Ám elég hamar kiderül, hogy a tökéletes szabadság nem is lehetséges, és nem is ajánlatos. A hagyományos szabályok elvetésekor az ember súlyos hibákat követhet el. Végső cél nélkül nehéz megőrizni tartásunkat, ha az élet elkerülhetetlen tragédiái lesújtanak. De miféle hit az, amiben bízhatunk a harmadik évezredben?

Flow című munkámat azzal a gondolattal fejeztem be, hogy ha megértjük világunk fejlődéstörténetét, akkor talán meg tudunk alapozni egy használható célrendszert, és ez olyan hitet adhat, amely rendet teremt és célt ad az életünknek a jövőben. Önmagunk megismerése fajunk legnagyobb teljesítménye. Önmagunk megismeréséhez – miből lettünk, mi hajt bennünket, és milyen célokról álmodunk – elengedhetetlen saját fejlődéstörténetünk megértése. Csak ennek alapján építhetünk stabil, tartalmas jövőt magunknak. Ezt a könyvet azért írtam, hogy ezeket a gondolatokat kifejtsem.

Az első fejezet, A tudat és a történelem ismerteti a fejlődéstörténeti nézőpontot, és arról igyekszik meggyőzni az olvasót, hogy ha meg akarjuk érteni, hogyan működik a tudatunk, figyelembe kell vennünk fajunk lassú kibontakozását, melyben ez a tudat gyökerezik. Ebben a részben szó van a kapcsolatainkról: azokról, amelyek összekötnek a többi emberrel, és azokról, amelyek a minket körülvevő természettel kötnek össze, továbbá röviden arról is, hogyan alakult ki a befelé tekintő tudat, amely valamennyire függetlenné tett minket a genetikailag és kulturálisan meghatározó körülményektől.

A következő fejezet, a Ki irányítja a tudatot?, az Én fejlődésének egyes nem kívánatos következményeivel foglalkozik. Ha kivonjuk magunkat a külső korlátok alól, gyakorta válunk a mély elégedetlenség foglyaivá, s olykor heves sóvárgást érzünk megvalósíthatatlan célok iránt – ez is a tudat felszabadulásának öröksége. Amíg nem tanultuk meg, hogy azt tegyük, ami jólesik és ami jót tesz nekünk, addig a tudatunk kontrollja olyan, mintha kezdő autóvezetőként egy versenyautóba ülnénk be.

Három téveszme torzítja a valóság reális érzékelését. Ezekről a Maya fátylai című fejezetben beszélek. Genetikusan adott torzulásokról írok. Ezek egykor biztosították a fennmaradásunkat, de a mai valósággal gyakran ellentmondásba kerülnek; annak a kultúrának a torzulásai, amelybe beleszülettünk, s azok az elváltozások, amelyek a tudatunkra is ható, önálló személyiségünk fejlődésével alakulnak ki. Ha nem értjük meg, hogyan befolyásolják ezek a tényezők gondolkodásunkat és cselekedeteinket, akkor nehezen tarthatjuk mederben a tudatunkat.

Életünk azonban nem csupán a génjeink belső irányítása és a kultúra meg a személyiségünk irányítása alatt áll. Az evolúció a túléléshez szükséges energiáért folytatott küzdelem eredménye. A szelekció hajtóereje még mindig aktívan zajlik körülöttünk. Az elnyomók felülről zsákmányolnak ki, az élősködők pedig alulról. Az ember által kigondolt ötletek és technikai vívmányok egymással és az emberrel versengenek a szűkös erőforrások és a figyelem megszerzése érdekében – a figyelem pedig a tudat legszűkösebb erőforrása. A negyedik és az ötödik fejezet azt boncolgatja, hogyan kell elsajátítani a külső veszélyek közötti fennmaradás képességét. Ezek a Ragadozók és élősködők, valamint a Mémek kontra gének című fejezetek.

A hatodik fejezet Az evolúció irányítása. Itt azt vizsgálom, hogyan alkalmazhatók az evolúció elvei a kultúra és a tudatosság fejlesztésében, és itt jelenik meg az a gondolat, hogy ha bármi értelme van a múltnak, az a materiális struktúrák és az információ egyre komplexebb természetében lelhető fel. Az evolúció folyamata szabhat értelmes irányt erőfeszítéseinknek, s adhat reményt a jövőnknek.

Az evolúció és a flow című fejezetben arra világítok rá, hogyan növelhetik a flow-élmények a tudatosság összetettségét. Amellett érvelek, hogy a biztató jövő érdekében meg kell tanulnunk minden tevékenységben örömöt lelnünk, mert ezzel érhetjük el önmagunk, a társadalom és a minket körülvevő szélesebb környezet harmóniáját.

A transzcendens Én című fejezetben néhány esettanulmány szerepel a nagyobb komplexitásra törekvő életvitelekről. Az ilyen életet élő emberek élvezik, amit csinálnak, állandóan tanulnak és fejlesztik képességeiket, határozott célokat látnak maguk előtt, és így nemigen érinti meg őket a halálfélelem. Az ő esetük példázza, milyen életet lehet élni az evolúció hitével felvértezve.

A kilencedik fejezet, A történelem és a flow azt fejtegeti, hogy a flow nem csupán egy személyiség fejlődését segítheti elő, hanem energiát szolgáltat és irányokat mutat a technika és a kultúra jelentős átalakulásaihoz. Az autók és a számítógépek, a természettudományos ismeretek és a vallási rendszerek sokkal inkább a cselekvés öröméből, az új kihívások és a tudat rendezésének vágyából, semmint a szükséglet vagy a kiszámítható profitszerzés igényéből születtek. Ezekből a gondolatokból kiindulva képzeljük el a „jó” társadalmat, ahol jelen van a flow és a komplex fejlődés.

Az utolsó fejezet, az Összefogás a jövőért néhány gyakorlati tanácsot tartalmaz arra vonatkozóan, hogyan lehetne az életben alkalmazni az evolúciós hitet. Ha igaz, hogy a történelem jelen szakaszában a múltról és a jövőről elmondható legjobb „történet” a teljesség fogalmának feltűnése, és amennyiben igaz, hogy enélkül a mi félkész személyiségünk kockára teheti Földünk létét, s vele együtt tönkretehetjük saját tudatunkat, akkor hogyan valósíthatjuk meg a kozmoszban rejlő lehetőségeket? Ha az egyén tudatosan elfogadja az evolúciós folyamatban betöltött szerepét, akkor az élet transzcendens értelmet nyer. Történjen bármi a saját életünkben, eggyé válhatunk azzal az erővel, amit világegyetemnek nevezünk.

I. RÉSZ

A MÚLT VONZÁSA

1. FEJEZET

A TUDAT ÉS A TÖRTÉNELEM

A fejlődés perspektívája

Évről évre többet tudunk meg világegyetemünk hihetetlen komplexitásáról. Az ember szinte beleszédül a milliónyi csillagból álló, tőlünk elképzelhetetlen távolságra, mindenfelé lassan keringő galaxisok millióinak figyelmeztető jeleibe. Az anyag belsejének minden egyes szemcséjében pedig felfoghatatlan összeütközések nyomán rejtélyes pályákon keringő, furcsa részecskék keletkeznek. Ezen elképesztő erők árnyékában, a kozmikus időmérő szerint a másodperc töredéke alatt fejlődik ki egy emberi élet. Nekünk azonban a mi rövid életünk, számos értékes pillanatával, sokkal fontosabb, mint a világ összes galaxisa, fekete lyuka és szétrobbanó csillagzata.

S jó okunk van, hogy ezt érezzük. Pascal szavaival: az ember ugyan törékeny, mint egy nádszál, de gondolkodó lény, és tudatosságával visszatükrözi a világegyetem mindenségét.6 Az emberi lét jelenvalósága az elmúlt évszázadokban egyre fontosabbá vált a természet világában. Csak a közelmúltban vethettünk pillantást a mögöttünk álló milliónyi évre, arra a mérhetetlenül hosszú időszakra, melynek során organizmusok ezrei váltották egymást a folyamatosan változó világban a létért való küzdelemben. S csak most döbbentünk rá, hogy különös örökségünk – töprengő tudatunk,7 ami abban a hitben ringatott minket sokáig, hogy mi vagyunk a teremtés koronái az idők végezetéig – nyomasztó felelősséget ró ránk. Rájöttünk, hogy a fejlődés élvonalában haladva ezen a földön, választanunk kell: életenergiánkat a fejlődés és a harmónia szolgálatába állítjuk, vagy elvesztegetjük öröklött lehetőségeinket, és ezzel hozzájárulunk a káoszhoz és pusztuláshoz.

Ha egy jobb jövőhöz vezető döntéseket akarunk hozni, érdemes ismernünk a fejlődésbe avatkozó erők természetét; végül is ezektől függ, hogy az emberi faj boldogul-e vagy kudarcot vall. Ebben a könyvben szeretném feltárni mindazt, amit az evolúcióról tudunk, s a mindennapi életre vonatkoztatható tanulságait. Ha jobban megértjük, mi mindennel kell szembenéznünk, több eséllyel tudunk felelősségteljes életet élni, egyszersmind a jövőt az ember legjobb céljai felé terelni.

A fejlődés folyamatának feltárása azért is fontos, mivel így tanuljuk meg komolyan venni a múltat. Natura non fecit saltum, mondták az ókori rómaiak: a természet nem szökdelve halad előre. Amivé mára lettünk, elődeink évezredeken át tartó erőfeszítéseinek köszönhető, s amilyenné az emberiség válik a jövőben, az a mi jelenlegi döntéseinken múlik. Döntéseinket azonban számos, az egyének evolúciós arculatára jellemző, korlátozó tényező befolyásolja. Ezeket a gének határozzák meg, akárcsak a testi funkciókat és az ösztönöket, amelyek révén például akkor is dühösekké vagy szexuálisan izgatottá válhatunk, amikor nem áll szándékunkban. Ilyen korlátozó tényező lehet a fiúkat férfias, a lányokat nőies viselkedésmódokra tanító kulturális örökség és a neveltetés is, vagy a vallás, ami türelmetlenséget olthat belénk a más közösségből jövő emberek iránt.

Miközben arra törekszünk, hogy megváltoztassuk a történelem folyamát, nem szabadulhatunk a múlt által teherként ránk rakott korlátoktól. Ez a próbálkozás csak kudarchoz és kiábrándultsághoz vezetne. A tudatunkat és cselekedeteinket formáló erők megismerése azonban hozzásegít terheink levetkőzéséhez: ahhoz, hogy szabadon gondolkodhassunk, érezhessünk, cselekedhessünk. Történelmünknek ebben a pillanatában építhetjük fel saját magunkat egyénként, s már nem csupán biológiai ösztönök és kulturális szokások eredményei lehetünk, hanem tudatos egyéni teremtménnyé válhatunk. Ez a személyiség tudatában van önnön szabadságának, s nem riad meg tőle. Élvezni tudja az életet, bármit is nyújtson neki, s lassan ráébred, hogy mennyire sok köze van a többi emberhez, az élet egészéhez és azokhoz a lüktető erőkhöz, amelyek a világot mozgatják, tőlünk függetlenül és számunkra felfoghatatlanul. Amikor az Én átlép az evolúció által a személyisége struktúrájába beépített szűk érdekeltségek határán, akkor érik meg rá, hogy kézbe vegye a fejlődési folyamatok irányítását. Ám a fejlődés útjának jövőbeni alakítása nem oldható meg magányosan, az egyes emberek révén. Ezért kell felmérni, mely társadalmi lehetőségek a legalkalmasabbak a pozitív evolúciós tevékenységek előmozdítására, és hogyan befolyásolhatjuk az ilyen lehetőségek kialakulását.

Az alábbi műnek, röviden, ez a tárgya. Először feltárja a mára kialakult, személyiségünket formáló múltbeli erőket, majd bemutatja, milyen módokon szabadulhatunk meg a múlt terhes nyomásától. Javaslatokkal szolgál az életminőségünk megjavításának és az örömteli élet megvalósításának módjaira, és a személyiség fejlődésének és felszabadulásának integrálására a társadalom egészével. Ez a cél nyilvánvalóan kissé túlzott ambíciókat dédelget, és nem is érhető el az adott keretek között. Ismereteink évről évre bővülnek, tapasztalataink az idővel érlelődnek. Ezekről a dolgokról írásban értekezni már magában felér egy lassan változó, soha véget nem érő evolúciós folyamattal, de reményeim szerint jelen kötet első lépés lehet ebben a folyamatban.

Ezért is teszek fel néhány gondolatébresztő kérdést minden fejezet végén, némi üres helyet is hagyva az olvasónak saját gondolatai lejegyzésére a fejezetben tárgyalt problémával kapcsolatban. Ezzel szerényen azt jelzem, hogy a könyvemben megfogalmazott érvek nem véglegesek, s minden olvasónak szíve joga kiegészíteni saját bölcsességeivel vagy tapasztalataival. A szerző gondolatainak kiegészítése az olvasó által a tudósok egyik legrégebbi gyakorlata mindenfajta kultúrában. Az olvasó lapszéli megjegyzései éppen annyira a kultúra részei, mint maga az eredeti írás. Manapság a könyvek margóján nem sok hely akad, ezért folyamodtam más megoldáshoz, így adván teret az olvasó részvételének. Remélem, élni is fognak vele.

A globális hálózat

A közelmúltban a feleségemmel együtt nagy örömünkre jelen lehettünk egy községi gyűlésen, a Sziklás-hegység vidékén. A kis település mintegy háromezer méter magasságban fekszik, egy illatos völgy ölén, hatalmas csúcsokkal övezve. A levegő friss forráshoz hasonló harmatot árasztott, ami a gyanta illatával keveredett. Kolibrik röpködtek az eresz alatt, s egy sas körözött a legelők fölött. Az összejövetel helyszíne egy fagerendákból és üvegből épített, vidám hangulatú községháza volt, magasba törő, katedrálishoz hasonlatos mennyezettel, gyönyörű környezetben. A parkolóban a legújabb márkájú négykerekűek csillogtak-villogtak. Mintegy hatvan ember verődött össze, mindannyian lelkes, határozott személyiségek, szemmel láthatóan jól érezték magukat a bőrükben. Akadtak köztük farmerek, ápolónők és tanárok, mások már részben visszavonultak a község központjában zajló élettől, vagy a közeli síparadicsomban vállaltak munkát.

A gyűlés úgy indult, ahogy általában az ilyen összejövetelek szoktak: meghallgatták a napirendet és a rövid hozzászólásokat a függőben lévő, eldöntendő kérdésekről. De rövidesen egy hórihorgas farmer emelkedett szólásra, és hangot adott kifogásának. Állítása szerint ő mintegy tizenöt mérföldre lakik a községtől északra, ám téli napokon a település tűzhelyeiből áradó füst miatt olyan sűrű lepel borítja a völgyet, mintha valami háborús zónába lépett volna. Tervez-e a községi tanács valami intézkedést, hogy korlátozza a fával való tüzelést? A farmert egy idősebb úr követte, aki a Blue River folyó veszélyes állapotáról beszélt, pedig, mint az köztudomású, az egész államban itt lehet a legjobb pisztrángot fogni. Vagy inkább lehetett azelőtt. Sajnálatos módon a szövetségi autópálya-társaság, annak érdekében, hogy az államok közt átvezető autóút télen is járható legyen, minden évben sok-sok tonna homokot szór a jeges útra. Ez a homok belemosódik a folyóba, és betömi a pisztrángok ikráinak lerakására alkalmas réseket meg üregeket. Manapság már nem sok pisztráng jön a világra a Blue River folyóban.

Az államközi autópályák említése más kérdést is felvetett a jelenlévők körében: milyen mértékű a helyi lopások és rablások előfordulása? Igaz-e, hogy amióta megépült az új autópálya, a bűnözési arány megnégyszereződött? A rendőrkapitány azzal érvelt, hogy ezt az árat kell fizetni a fejlődésért. Az autóutak megépülése előtt a központban élő lumpenek nem fárasztották magukat, hogy egy betörés végrehajtása érdekében eljöjjenek ilyen messzire a kanyargós utakon. De most, amikor gyorsan és kényelmesen lehet idejutni, a bűnözők már látnak a rablásban fantáziát. De nem a füsttakaró, a pisztrángok kihalása vagy a betörések okozzák a legfőbb gondot, szólt közbe igen érdes és érzelemtől fűtött hangon egy idősebb farmer. Az igazi kérdés: mi lesz a vizünkkel? E nélkül nem tudunk élni. A földjeink értékét a vízhez való jogunk határozza meg. Most pedig a tőlünk keletre és nyugatra fekvő településeken hatalmas föld alatti alagutakat építenek, és azokon át elszippantják a földjeink alatti vízkészleteket, és így a vízforrások végül teljesen kiapadnak. A legelők elsárgulnak, a föld töredezett lesz, az állatok lesoványodnak.

Egyre világosabbá vált számomra, hogy a gyűlés elején nem erre számítottam. Eredetileg úgy gondoltam, hogy önálló, magukban bízni tudó, saját jövőjüket a kezükben tartó, jómódú amerikaiak egy csoportjának a döntéshozatali folyamatát kísérhetem figyelemmel. De az összejövetel folyamán rá kellett ébrednem, hogy ez a világ bajaitól távol élő és erre méltán büszke kis közösség teljesen belegabalyodott a körülöttük és tőlük függetlenül kialakult, általuk nehezen befolyásolható gazdasági, politikai, népesedési folyamatokba. Csak később fogalmaztam meg, amit ugyan már régebben is tudtam: sehol a világon nem tervezhetjük a jövőnket a körülöttünk folyó történések figyelmen kívül hagyásával.

Két másik esemény is segíthet ennek a véleményemnek a megvilágításában. Pár évvel ezelőtt egy kanadai professzor, egy barátom barátja a feleségével együtt a nyugdíjba vonulásukra készült. Érzékeny és értelmes emberek lévén a világnak valami rendkívül biztonságos pontján szerették volna eltölteni életük hátralevő részét. Éveken át bújták a lexikonokat, enciklopédiákat, és tanulmányozták a közbiztonság, az egészségügyi állapotok, az éghajlati körülmények, a széljárás (nehogy valami nukleáris szennyeződés célpontjává váljanak) statisztikáit, s végül találtak egy tökéletes, mennyei helyet. Egy szigeten vásároltak házat 1982 elején. Két hónappal később a házuk romokban hevert: lakóhelyül ugyanis a Falkland-szigeteket választották. (1982 áprilisában tört ki a Falkland-szigeteki háború.)

A másik történet egy barátom rokonáról szól, egy rendkívül vagyonos gyáriparosról. Ő is szeretett volna visszavonulni valahová messze az európai zsúfoltságtól és bűnözéstől. Vett egy kis szigetet a Bahamákon, építtetett magának egy csodálatos birtokot, amit fegyveres őrök és vérebek őriztek. Kezdetben biztonságosan és kényelemben érezte magát, de hamarosan szorongások kezdték gyötörni. Vajon elég biztonsági őr vigyáz-e rá, ha esetleg a vagyona odavonzaná a bűnözőket a szigetre? Ha azonban megerősítené a fegyveres őrizetet, nem gyengülne-e meg, nem szolgáltatná-e ki magát még jobban a védőinek? Emellett az aranykalitka hamarosan untatni is kezdte. Végül visszamenekült az arctalan nagyvárosi életbe.

Talán már John Donne idejében is igaz volt, hogy „egyetlen ember sem sziget”, de mára egészen nyilvánvaló lett e mondat igazsága. Az emberi cselekedetek és érdekek összefonódása még intenzívebben és gyorsabban megy végbe a harmadik évezredben, mint amihez eddig szoktunk. Tetteink e bolygó minden lakóját érintik, és minket is érintenek mások tettei. Együtt fogunk mindent túlélni, vagy együtt veszünk el. Az elmúlt évezredekben az emberi tudat a szerzett tapasztalatok révén fejlődött, s érvényesítette az egyén érdekeit: a legtöbb, ami tellett tőlünk, hogy szeressük és megvédjük legközelebbi hozzátartozóinkat. Csak néhány embernek adatott meg, hogy a tudatában tágabb érdekeket tartson szem előtt. Ők rájöttek, hogy az „Én” és a „másik” közötti különbség meglehetősen tetszőleges. Egészében véve azonban a tudatunk nincs felkészülve az előttünk álló problémák megoldására, bármennyire sürgetőek is.

Hogyan vértezhetnénk fel elménket a közeljövő kihívásainak fogadására? Az egyik lehetőség, és ezt igyekszik e könyv feltárni: tanulmányozzuk az evolúció múltját és az értelmünket befolyásoló szellemi örökségét. Ha megértjük, hogyan fejlődött az emberi tudat a változó körülmények hatására, akkor esetleg sikerül gyorsabban alkalmazkodnunk a jövőben gyors válaszreakciókat kívánó, hirtelen változásokhoz.

Az új évezred hajnalán

Miért akarna bárki is az evolúcióról és a pszichológiáról szóló könyvet olvasni? Ez nem segíti az olvasót a pénze jobb befektetésében vagy a nyugdíjas kor anyagi biztonságának megteremtésében, és nem segít a fogyásban, a dohányzásról való leszokásban vagy a pályán való sikeres előrelépésben. A Sziklás-hegység településeinek lakói számára sem ad tanácsot a pisztrángjaik vagy a vizeik megmentésére.

A fejlődés útjai ezek helyett a földi élet folyamának mélyebb megismerésére mutathat utat, s ezáltal világosabbá válhat a saját életünk célja. Az életük értelmével tisztában levő emberek feleslegesnek találhatják a könyvben hátralevő fejtegetéseket. Aki szerint az élet értelme csakis az élvezet és a vagyon, az abba is hagyhatja az olvasást, mivel nem sok használhatót fog találni a következő oldalakon. A vallási fundamentalisták és a megrögzött materialisták sem fognak ráakadni ebben a könyvben hasznosítható tudásra, de ők bizonyára elégedettek is a saját meggyőződésükkel. E könyv ideális olvasója kíváncsi az élet értelmére, és a létező magyarázatokat nem találja elég kimerítőnek. Emellett aggasztja a világ állapota, s szeretné a világot jobbá tenni. Az ilyen ember számára ez a könyv hasznos gondolatokkal szolgálhat, segítségükkel világosabb céllal és erősebb meggyőződéssel mehet elébe az életnek.

Szemügyre vesszük a bolygónk jelenlegi állapotát létrehozó erőket, ennek révén vizsgálva a jövő útját. Nem azt, hogy a jövő milyen lesz, hanem azt, hogy milyen lehet. A lesz és a lehet közti különbség tőlünk függ. Nagyrészt a mi viselkedésünk dönti el, melyik forgatókönyv valósul meg. Amennyiben a pozitív fejlődési iránnyal összhangban cselekszünk, attól nem leszünk se gazdagabbak, se egészségesebbek, se hatalmasabbak, de valószínűleg boldogabban vagy legalább derűsebben várjuk, hogy cselekedeteink hozzájáruljanak egy jobb jövő kialakításához.

Az első és a második évezred közötti fordulón az emberek Európa-szerte a világ végére készülődtek. Falkákban hagyták oda otthonaikat, költöztek föl a hegyekbe, és menedékhelyekre települtek abban a reményben, hogy elkerülik a legfőbb szenvedés forrását, a végítéletet, ami biztosan lesújt mindenkire. Hittek benne, hogy akit a világ vége a hegytetőn ér, az halála után közelebb kerül Istenhez, és előbb jelenhet meg Isten ítélőszéke előtt. Akik földbirtokkal és állatokkal rendelkeztek, odaadták mindenüket a szegényeknek, mivel a Szentírás szerint a gazdag embernek annyi esélye van bejutni a mennyek országába, mint egy tevének átjutni a tű fokán. E korszakot követően az emberek állandó szorongások közepette éltek, örökké várva a jelet, amikor Krisztus második eljövetelével beköszönt a világ vége.

Bár az elmúlt fél évszázad során sokszor féltünk egy mindent elsöprő, a Földünkön minden életet elpusztító katasztrófától, mára megváltoztak rettegésünk okai. Az első évezred végén8 az emberek meggyőződése szerint Isten azt ígérte, hogy ezer évvel Krisztus halála után befejezi földi ténykedését. Ma már attól félünk, hogy saját találmányaink pusztítanak el mindent, és éppen az anyagot összetartó erő silányítja az élet végtelen változatos és komplex egységét kietlen, élettelen sivataggá.

Sokat tanultunk az elmúlt ezer évben. Ráébredtünk, hogy nem a Föld a világegyetem közepe, s a legtöbben beletörődtek, hogy az ember már négymillió évvel ezelőtt kóborolt Afrika síkságain – miután eltöltött bizonyos időt más emlős szerepében is, s mintegy 250 millió évvel korábban parányi cickány bőrébe bújva lopkodta a dinoszauruszok tojásait. Azt is megtanultuk, hogy az egekig magasztalt gondolkodásunk a hüllők agykérgét borító vékony rétegre vezethető vissza, s gyaníthatjuk, hogy mihelyst a vaktában kódolt génjeink saját értékrendünkkel vagy érdekeinkkel ütköznek, mindig a gének kerülnek ki győztesen.

Az ezer évvel korábbi őseink anyagi értelemben nálunk sokkal szegényebben, ám szellemileg gazdagabban éltek. Legtöbbjük sötét, üres viskóban lakott, gyakran éhezett, és nem sok mindent mondhatott magáénak. Ha módja lett volna besétálni egy mai külvárosi otthonba, azt hitte volna, valami álomvilágba toppant. Ugyanakkor mi egy bizonytalanul imbolygó kis planétába csimpaszkodó majom leszármazottainak gondolva magunkat, egy elgépiesedett világban élünk, őseink viszont a mindenható Isten kedvenc teremtményének érezhették magukat, és úgy gondolták, hogy Isten azért áldozta fel Fiát, hogy az emberek örök mennyei boldogságban éljenek.

Ez a világszemlélet elődeinket megnyugvással és önbizalommal töltötte el a saját sorsukat illetően. Még a hitetlenek és a földi bűnök pocsolyájában hentergő hitehagyók is valami biztonsági hálót érezhettek maguk körül. Bárhogy is élhettek, a haláluk előtti utolsó pillanatban a hitbe való megtérés kegyelemben és örökké tartó boldogságban részesíthette őket. Őseink egy egyetemes színmű hőseiként tekintettek saját magukra. A mai ember viszont, Jacques Monod9 szavaival, „a magány dermedt univerzumában” él. Nélkülözzük felmenőink illúzióit és hitét is.

Lehet, hogy a „tudatlanság boldogság”? Talán a régi korok örömét az ábrándok nyújtották? Bár erre a kérdésre nincs megalapozott válasz, nem valószínű, hogy az ezer évvel vagy száz, vagy akár tízezer évvel korábban élő átlagember boldogabb lett volna, mint a mai.10 Az elmúlt korok világába mélyen ásó történészek igen nyomasztó képet adnak az ókori Rómában vagy a viktoriánus Angliában zajló életről. Johann Huizinga11 a középkor egyik legelevenebben megírt krónikájában egy skizofrén korszakot fest le, ahol az emberek a kapzsiság és az önfeláldozás rabjaivá váltak, hangulatuk a nyomorult rémület és a lelki eksztázis között ingadozott.

Az emberi korszakok alapvető hitei meghatározó hatást gyakorolnak az elkövetkező nemzedékekre. Talán épp a középkor hite adott elég önbizalmat a vallási dogmák kötelékének lassú feloldásához és a felfedezések meg találmányok kora felé vezető út kikövezéséhez. Jelenkori hitünk – vagy annak hiánya – ugyancsak nagy súllyal esik latba. Lesz-e elég bátorságunk, elég erőnk, hogy egyáltalán örömöt találjunk a jövőnkben, és ez a jövő jobb lesz-e a jelennél? Netán kihal az emberi faj, akár nagy robajjal, akár nyöszörögve, mert nem leszünk képesek rájönni, mi is az élet értelme?

A mai emberek tudata határozza meg, hogy milyen lesz a harmadik évezred: a gondolataink, az elfogadott értékeink, a tetteink mind kihatnak a jövőre. A jövőt az is befolyásolja, hogy mire fordítunk figyelmet és milyenre formáljuk a környezetünket a lelki energiáink révén. Az olvasó természetesen megkérdezheti: de mi közöm nekem mindehhez? Éppen elég gondot okoz a bankszámlám egyenlegének fönntartása, a helytállás a munkahelyemen meg a családomban, és még némi szórakozásra is alkalmat kell találnom. Kit érdekel a harmadik évezred? Miért tartozik rám az emberiség jövője?

Könyvünk alapállítása: az emberi fejlődési folyamat cselekvő és tudatos formálójává válva érhetjük el leginkább, hogy az életünk igazi értelmet nyerjen és az életünk minden pillanatában örömet leljünk. Megértve a fejlődés működését és saját szerepünket ebben a folyamatban, megtalálhatjuk a helyes irányt és célt, ami oly ritka ebben a hitetlen, világias kultúránkban. Ez nem jelenti azt, hogy a személyes céljainkat fel kellene adnunk vagy alá kellene rendelnünk valamilyen hosszú távú egyetemes célnak. Épp az ellenkezőjéről van szó. Az önnön személyiségüket maximálisan fejlesztő emberek, azonosulva a világ nagyobb léptékű folyamataival, elkerülhetik az egyéni magányosság végzetét. Emellett, ahogy reményeim szerint bizonyítani fogom, a történelem formálása sokkal több örömöt ad, mint hagyni magunkat sodortatni az árral.

Vajon miért alakult ki éppen most a múlt és a jövő vizsgálatának sürgető igénye? A Föld történetének rendkívüli határkövénél állunk. Ha a világűrből egy ellenőr néhány ezer év múltán most látogatná meg a Földet, nem hinne a szemének. Mitől változott meg ennyire a levegő minősége? Mi történt a dús, esőáztatta erdőkkel? Miért borítják hatalmas gabonaföldek az amerikai és szibériai síkságokat? Hogyan került Új-Zélandra az a rengeteg birkanyáj, miért van ennyire kevés oroszlán és bálna, s hová lettek a dodó-madarak? Semmi kétség, hogy elképedne a rövid idő alatt bekövetkezett fizikai változások láttán: cement borítja a földeket, hatalmas építmények ágaskodnak az égbolt felé, és mindenütt megállíthatatlan munkával változtatják az ásványi kincseket, a növényeket és a vegyi energiát füstté meg szemétté.

Ha képzeletbeli látogatónknak lenne némi fogalma a Föld fejlődésének történetéről, hamar ráébredne, hogy a bolygó fejlődése rendkívül fontos korszakának a tanúja: e néhány ezer év folyamán alakult át az emlős mindent a saját képére alakító, tudatos lénnyé. Az űrellenőr más bolygókon szerzett tapasztalatai alapján már tudná, hogy ez a korszak milyen robbanásszerű veszélyeket rejt az élet minden megnyilvánulására ezen a planétán. Mielőtt visszaindulna az űrbe, talán hebegne néhány szót, sok szerencsét kívánva az ébredő és a két lehetséges út előtt esetlenül tapogatódzó emberi fajnak. A két lehetőség: az ember elpusztítja a Földet, vagy lassú virágzásnak indít egy nagyszerű kultúrát.

Most persze a jelenről beszélek. Igaz, hogy már mintegy négymillió éve létezik valamiféle emberi élet, de csupán tízezer éve jöttek rá elődeink, hogy ha magot ültetnek, több lesz a termés, ennél rövidebb ideje tanulták meg a fémek hajlíthatóságát, és még kevesebb idő telt el, amióta a szavakat és gondolatokat jelekkel fejezik ki.

És csak száz éve – a történelem távlatában egy szempillantásnál is rövidebb idő – kezdtünk el ráébredni arra, hogy a jövőt nem a célszerű gondviselés alakítja, hanem nagymértékben a mi kezünkben van. Darwin és követői oly meggyőző biológiai evolúcióelmélete előtt az emberek zöme úgy gondolta, hogy egy mindenható erő dönt a világegyetem sorsáról, s minden fájdalom és nyomorúság ellenére a Mindenható fog rólunk gondoskodni ezen a földön és a másvilágon. Az evolúció elmélete szerint minden faj – az emberi faj is – felelős a saját fennmaradásáért; nem létezik bárkit vagy bármit is megvédő természetfeletti erő. Bár csekély időnk volt alkalmazkodni ehhez a gondolkodáshoz, kénytelenek vagyunk meghozni a földi élet fenntartásához szükséges döntéseket. Bizony ránk fér egy kis szerencse ezen az úton. De feltétlenül komolyan kell vennünk ezt a nehéz feladatot, s meg kell teremtenünk a leleményes válaszhoz szükséges tudást.

Véletlen, szükségszerűség és még valami más

Képes lenne azonban ön vagy én, vagy bárki egyedül változtatni a jövőn? Az okszerűség mai értelmezése szerint az eseményeket a véletlen alkalmak és a megváltoztathatatlan természeti törvények kölcsönhatása dönti el. Az Amazonas partján, egy orchidea fölött szárnyaival csapkodó pillangó egy sor légköri zavart indíthat be. Ez végül Floridában lakóházak százait romba döntő, hatalmas hurrikánt is okozhat. A hurrikánok keletkezésének okát a légnyomással és a hőmérsékletek változásával magyarázzák; a lepke repülése és sok száz egyéb, a szárnyak mozgásának hatását csökkentő vagy fokozó tényező viszont mindig is a kiszámíthatatlan véletlenek tartományában marad.

A kérlelhetetlen természeti törvények és a kiszámíthatatlan, szeszélyes események csapdájában tehetünk-e egyebet, mint hogy továbbhaladunk? A megadó fatalizmus tűnik a legjobb válasznak. Eszerint feladjuk a felelősséget, a gondolkodást, a választás lehetőségét, vagyis gépiesen követjük a genetikailag kódolt szükségleteinket és vágyainkat, legalábbis a társadalom által meghatározott keretek között. E forgatókönyv alapján csupán az önmagunkra figyelés – a kényelem, az élvezetek és a becsvágy kielégítése – vezérli tetteinket.

Ezen a ponton különös ellentmondás kezd kibontakozni. Ha mindenki így él, ha mindannyian az ok-okozati viszony meghatározó erejének vetjük alá magunkat, nem valószínű, hogy az emberiség fenn tud maradni. Az erőforrások birtokában levők egyre növekvő intenzitással igyekeznek a javakat felhalmozni, a nincstelenek pedig fellázadnak ez ellen, ők is részesülni akarnak valamiből, s ennek következménye egy mindenkire kiterjedő háború. Ha akadna elég ember, aki elhiszi, hogy a jövő legalább részben a saját kezünkben van, nagymértékben nőnének a túlélési esélyeink. Ha ez a feltevés igaz, akkor valóban a véletlen és a szükségszerűség az egyedüli meghatározó eleme a sorsunknak? Vagy létezik valami más erő is ezeken kívül, ami a jövőnket alakítja?

Divat lett hangoztatni, hogy az egyén tetteinek nincs különösebb hatása a történelem egészére. Ha Szókratész vagy Jean d’Arc nem álltak volna ki a meggyőződésük mellett, vagy Raoul Wallenberg nem adta volna fel kényelmes életformáját a nácik által megszállt Magyarországon zsidók ezrei életének a megmentéséért, akkor talán valaki más tette volna meg ugyanezt. Mindenesetre drámai kiállásuk nem gyakorolt rendkívüli hatást a történelmi események alakulására, amelyeket végső soron a társadalmi erők, nem pedig az egyének tettei döntenek el.

Ez az érvelés érvényes lehet a tudományos és technikai felfedezések tekintetében is. Ha a Wright fivérek nem hajtják végre sikeres repülésüket – amivel Otto Lilienthal, Samuel Langley és sokan mások korábban kudarcot vallottak –, akkor bizonyára valaki más tökéletesítette volna egy-két éven belül a repülőgépet. A tudomány és a technika mindeddig töretlenül járta a maga fejlődési útját. Mindehhez az emberi elmék csupán asszisztensként járultak hozzá. De nem minden emberi tett alakul így. Az igazán kreatív személyiségeknek minden ösztönös és józan gondolkodás ellenére sikerülhet egy sokakat felszabadító és boldogabbá tevő életet elképzelni.

Ha el akarunk szakadni a genetikus és történelmi szükségszerűség fatalisztikus elfogadásától, akkor legalábbis hinnünk kell a szabadság és az önállóság eszméjében. Az ember nem igazán kockáztat vagy küzd a többiek javára, kivéve, ha hisz abban, hogy ezzel változást idéz elő. De vajon az ilyen ember csak áltatja magát? Végül is a tudomány sarkigazságai szerint minden eseménynek van oka, s ezért például Szent Ferenc döntését, miszerint a vagyonát szétosztja a szegények között, majd imádságban tölti az életét, más ifjakkal együtt, az is indokolhatja, hogy gazdag apját akarja bosszantani, vagy az, hogy látens homoszexuális, vagy hormonálisan labilis személyiség.

Ám elfogadhatjuk az okság alapigazságát anélkül, hogy a redukcionizmus hibájába esnénk. Szent Ferenc tetteinek sokféle oka közül a legfontosabb talán az volt, hogy hitt tettei eredményességében, és felelősnek érezte magát a körülötte levő világ megváltoztatásában. Maga ez a meggyőződés egy „ok”. A szabad akarat gondolata önmagát beteljesítő jóslat; az ebben való hit a külső tényezők abszolút determináló ereje alóli felszabaduláshoz vezethet.

A véletlen és a szükségszerűség csak a gondolkodásra képtelen emberek vezérlője. Az evolúció azonban beépített egy közbülső fokozatot a determináló erők és az emberi cselekvés közé. A motorban lévő tengelykapcsolóhoz hasonlóan az emberi tudat lehetővé teszi, hogy időnként kiszakítsuk magunkat az irgalmatlan lendület szorításából, s önállóan döntsünk. A befelé tekintő tudatosság, ami ezen a bolygón csupán az embernek adatik meg, nem egyértelmű áldás. Ennek a képességnek köszönhető Gandhi és Martin Luther King önfeláldozó bátorsága, Marquis de Sade „természetellenes” tobzódásai vagy Sztálin kielégíthetetlen hatalomvágya. A tudat, viselkedésünk harmadik meghatározó tényezője, biztonsághoz és pusztuláshoz is vezethet.

JEGYZETEK

Bevezetés

1 A flow vagy áramlat élményének jelentése az átlagolvasó számára a szerző korábbi könyvében található: Flow: A tökéletes élmény pszichológiája (magyarul az Akadémiai Kiadó adta ki, 1997-ben). Lásd Csikszentmihalyi (1990a). Két korábban megjelent köteten alapszik: Csikszentmihalyi (1975); Csikszentmihalyi, Csikszentmihalyi (1988), valamint számos tudományos cikken, amelyekre szintén a szakirodalomban hivatkozom.

A flow fogalma hasonló ahhoz, ahogyan sok más szerző is használja, bár alapvető elemei pszichológiai kutatások eredményei, nem pedig más szerzőktől kölcsönzött gondolatok. Miután első publikációim napvilágot láttak, akkor hívták fel a figyelmemet arra, hogy a hindu Védák, s konkrétan a Bhagavda Gita hasonló gondolatokat fogalmaz meg, és sok taoista írásban is felmerül hasonló fogalom. A taoistáknak volt egy szavuk, a yu, amit úgy fordítottak le, hogy „föld felett járás”, „lebegés” vagy „áramlás”, és arra a módra utal, ahogyan a bölcs ember éli az életet. A nyugati kultúrában Arisztotelész értelmezésében az erény azt jelentette, hogy a tetteket azért hajtották végre, hogy önmagukban legyenek kiválóak (MacIntyre 1984). Marcus Aurelius és a sztoikus gondolkodók nagyon sok hasonló gondolatot fogalmaztak meg, Dante Alighieri pedig De Monarchia című művében a létezés teljességét a cselekvésben való tökéletes elmerülésben és örömben látja.

Későbbi párhuzamok után kutatva, rám jelentős hatást gyakoroltak diákkoromban Abraham Maslow (1968, 1971) pszichológus művei, aki a „csúcsélmények” leírásakor szintén a flow-hoz nagyon hasonló érzésekről beszél. Tulajdonképpen meglepő, hogy az emberi boldogság gyökerét nagyon sokan, egymástól függetlenül ugyanabban a jelenségben látják. Két évvel azután, hogy a Flow című művem megjelent, 1992 tavaszán a zürichi repülőtér könyves standjánál lapozgatva megragadta a tekintetemet egy puha kötésű könyv az alábbi címmel: La Conquista della Felicitá, amiről kiderült, hogy Bertrand Russell könyvének olasz fordítása, s a könyv eredeti címe The Conquest of Happiness (1930). Megvettem a könyvet, elkezdtem olvasni, és majdnem lekéstem a gépemet, mert annyira magával ragadtak Russell gondolatai, s nagyon hasonlítottak mindarra, amit én erről gondolok. Nemrégen dr. C. Wayne Callaway küldte el nekem egy francia filozófus 1928-ban írott művének angol fordítását Alain on Happiness címmel, ami ugyancsak tele van olyan észrevételekkel, amelyek a saját vizsgálataimból levont következtetésekre emlékeztetnek. Azt hiszem, ezek a párhuzamok nem csupán véletlen egybeesések; arra mutatnak, hogy a legkülönbözőbb módon működő elmék időnként szinte ugyanolyan következtetésekre jutnak.

Az elmúlt néhány évben a flow kutatása sokféle irányt vett. A chicagói egyetemen végzett kutatások mellett a legjelentősebb kutatásokat Fausto Massimini professzor, dr. Antonella Delle Fave és csapata végezte a milánói orvostudományi egyetemen. Sok fontos kísérlet között szerepelt egy himalájai hegymászó expedíció megfigyelése a flow jelenségének szélsőséges körülmények között való tanulmányozására. A közelmúlt egyéb flow-val kapcsolatos vizsgálódásait a klinikus pszichoterápia (DeVries 1992), a vállalati vezetők munkahelyi stresszkutatása (Donner és Csikszentmihalyi 1992), valamint a tévénézés (Kubey és Csikszentmihalyi 1990) és a serdülőkori tehetségfejlődés (Csikszentmihalyi, Rathunde és Whalen 1993) területén folytatták.

A tudományos világon túl is nagy érdeklődés övezi a flow jelenségét. Autógyártó cégeket is foglalkoztatnak olyan kérdések, hogy mi az autóvezetés örömének titka, a szoftverfejlesztők is arra törekednek, hogy „csábító szoftvert” készítsenek, a tanárok érdekfeszítőbb tantervet, a menedzserek kellemesebb munkahelyi környezetet szeretnének teremteni, a kertészmagazin pedig azzal foglalkozik, hogyan lehet örömöt találni a kertművelésben. Az 1993-as Superbowl bajnokság idején Jimmy Johnson, a Dallas Cowboys edzője azt nyilatkozta a sajtónak, hogy a Flow című könyv segített neki és csapatának felkészülni a sikeres meccsre. Ezek a fejlemények mind alátámasztják, hogy nincs praktikusabb egy jó elméletnél.

2 festőművészeket figyeltem meg munkájuk közben: A művészekkel végzett vizsgálatokat mintegy húsz évvel korábban megjelent könyvünkben ismertettük (Getzels és Csikszentmihalyi 1976). Ennek újabb változatát lásd Csikszentmihalyi (1990c).

3 játék: Kezdetben a játék és a flow fogalmát szinonimaként kezelték. Ennek részbeni oka, hogy a flow-hoz hasonló jelenségekre vonatkozó szakirodalom csakis a játék területén található, például Piaget (1951); Bruner, Jolly és Sylva (1976); Huizinga ([1939] 1970). Hamarosan kiderült azonban, hogy nem minden játék vált ki flow-élményt, és flow munka közben is létrejöhet. A flow elméletével kapcsolatban fontos felismerés, hogy pszichológiai szempontból a munka és a játék nem feltétlenül ellentétei egymásnak (Csikszentmihalyi 1981).

4 külső célok: Hosszú időn át uralkodó nézet szerint az emberek cselekedeteit csak külső jutalmakkal lehet motiválni. A pszichológusok nem olyan régen jöttek rá azonban, hogy milyen fontos a belső jutalmazás (Amabile 1983; Deci és Ryan 1985; Lepper és Green 1978). Egyesek abban hisznek, hogy a magából a tevékenységből fakadó belső jutalmazást kiolthatja a külső jutalom, például a dicséret vagy a pénz. De mára az is kiderült, hogy a kétféle jutalmazás akár egymást erősítő hatású is lehet.

5 vallás: Saját nézeteimet a vallásnak az evolúcióban betöltött szerepéről részletesebben két könyvben fejtem ki: Csikszentmihalyi (1991), Csikszentmihalyi és Rathunde (1990).

1. A tudat és a történelem

6 Pascal: „Az ember csak egy nádszál, a természet leggyengébb teremtménye, de gondolkodó nádszál.” Pensées, no. 347.

7 tudat: A tudatról kifejtett nézeteim a Csikszentmihalyi, (1978, 1990a), valamint Csikszentmihalyi és Massimini (1985) munkáimban találhatók. Alapvetően arról van szó, hogy amit bármilyen időszakban tudatosíthatunk, annak a figyelmünk szab határt, ami meglehetősen véges. A figyelem az a pszichikus energia, ami ahhoz kell, hogy gondolkodni, cselekedni, emlékezni tudjunk. Hogy mire figyelünk, milyen behatóan és milyen hosszú ideig, azt a célok határozzák meg – amiket viszont főként az ösztöneink és az ismereteink alakítanak. Mindannak, amire figyelünk, az összegzése az életünk. Amikor a figyelmet a tudatosság szervezőjének tekintjük, akkor hasonló nézetet vallunk, mint William James az 1890-ben írt remekművében, A pszichológia elveiben; lásd az I. kötet 11. fejezetét.

Az „Én” a tudatosság tartalmának egyik eleme, s ennek védelme, fejlesztése minden ember elsődleges célja. A tudatosság eredetének ismertetése ebben a fejezetben nagymértékben támaszkodik Dennett (1991) munkásságára, és összecseng a hasonló témában folytatott kutatásokkal, melyeket Edelman (1993) végzett hosszú éveken át.

8 az első évezred: A kereszténység története folyamán sok ember komolyan vette a János próféta által írt Jelenések könyvét, különösen a 20:4-ben írtakat, ahol azt lehet olvasni, hogy a sátánt ezer évre az alvilágba zárják, mielőtt elérkezik a világ vége. Az első évezred fordulóján különösen elterjedt az apokalipszisben való hit, s mintha mára újra feléledne – elég, ha a Texas állambeli Wacóban történtekre gondolunk. Ám egy világégést követő isteni büntetés hiedelme megtalálható más kultúrákban és vallásokban is. A témába jól bevezet Cohn (1957) klasszikusnak számító műve. Lásd még Lanternari (1965) könyvét.

9 Jacques Monod: A francia biokémikus gondolatai (Monod 1971) jelentős hatást gyakoroltak azokra a nézetekre, amelyeket az evolúció és a természetes kiválasztódás folyamatáról ma vallanak a tudósok.

10 nem valószínű, hogy az ezer évvel vagy száz, vagy akár tízezer évvel korábban élő átlagember boldogabb lett volna, mint a mai: Semmilyen módszer nincs, amivel precízen összevethetnénk, hogy vajon a múltban élő emberek boldogsága hogyan viszonyul a mai emberekéhez. Még az is kérdés, hogy ma az egyik országban élő emberek boldogsága összemérhető-e egy másik országban élőkével, vagy akárcsak két, azonos országban élő ember boldogsága összehasonlítható-e. Az elmúlt néhány évben azonban a pszichológusok és más társadalomtudósok megpróbálták a boldogságot módszeresen vizsgálni (például Argyle 1987; Strack, Argyle és Schwartz 1990; Bradburn 1969; Myers 1992). Elmúlt korok életkörülményeinek leírása, a boldogságra való hatásuk szempontjából, megtalálhatók az Aries és Duby (1987) francia történészek által szerkesztett kötetben.

11 Johann Huizinga: A középkori Európában élő emberek életéről részletes leírások olvashatók Huizinga holland történettudós könyvében (Huizinga 1954), a játék élményének az egyik legérzékletesebb elemzését is ő adta a Homo Ludens című művében (Huizinga [1939] 1970). Az ő műve ugyancsak jelentős hatást gyakorolt a flow fogalmának kialakulására.