Dr. Máté Gábor

A test lázadása

Ismerd meg a stresszbetegségeket

Fordította

Bogácsi Balázs

Dr. Máté Gábor további könyvei
az Open Books gondozásában:

A család ereje (Dr. Gordon Neufelddel)

A sóvárgás démona

Szétszórt elmék

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

When the Body Says No. The Cost of Hidden Stress

Vintage Canada, Toronto, 2004

Copyright © 2003, Gabor Maté

This edition published by arrangement with Knopf Canada, an imprint of the Knopf Random Canada Publishing Group which is a division of Random House of Canada Limited.

Hungarian translation © Bogácsi Balázs, 2011, 2019

Felelős kiadó Halmos Ádám

Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit

Borítóterv a Two Associates borítóterve alapján
Rubik Ágnes | submachine

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-059-0

MOBI ISBN 978-963-572-060-6

Ajánlom ezt a könyvet édesanyám, Lövi Judit (1919–2001) emlékének, valamint Selye Jánosnak, a XX. századi reneszánsz embernek, akinek tudományos meglátásai és emberi bölcsessége napjainkat is beragyogja.

Nem az a lényeges, hogy valamit elsőnek lássunk meg, hanem az, hogy szilárd kapcsolatot teremtsünk az előzőleg megismert és az eddig ismeretlen között (…) Ez a fajta hídverés nyitja meg az utat a megismerés és a haladás számára.

Selye János: Életünk és a stressz
 – Both Miklós fordítása

Tartalom

Előszó

1. A Bermuda-háromszög

2. A túlságosan jó kislány

3. A stressz és az érzelmi kompetencia

4. Élve eltemetve

5. Aki sosem elég jó

6. Te is a része vagy, anya

7. Stressz, hormonok, elfojtás és rák

8. Van valami jó is ebben

9. Létezik „rákra hajlamos” személyiség?

10. Az 55%-os megoldás

11. Mindez csupán az ön fejében létezik

12. Fölülről terjed szét bennem a halál

13. Saját vagy idegen: az immunrendszer zavarai

14. Kényes egyensúly: a kapcsolatok élettana

15. A veszteség biológiája

16. Nemzedékek tánca

17. A hiedelmek biológiája, avagy biológiai hiedelmeink

18. A negatív gondolkodás ereje

19. A gyógyulás hét lépése

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Ez a könyv már sok nyelven megjelent az öt kontinensen, mégis a magyar kiadás a legnagyobb öröm számomra. Megindító látni, amint a szavaim és a gondolataim anyanyelvem ruhájába öltöznek, még ha nem is írok és beszélek már olyan folyékonyan magyarul.

A test lázadása alapgondolata igen egyszerű: arról írok ebben a könyvben, hogy az emberek testi egészsége nem független az érzelmeiktől és a lelkiállapotuktól. Ez a tudás a mai napig részét képezi a tradicionális kultúráknak, de a modern orvoslás számára sajnos elveszett annak ellenére, hogy az elmúlt évtizedek tudományos felfedezései maximálisan alátámasztották a létjogosultságát. Könyvem arra mutat rá, hogy nemcsak a tudomány, de rengeteg ember életének – és halálának – a története bizonyítja: nagy árat kell fizetnünk azért, ha nem tartjuk tiszteletben lelkünk és testünk alapvető egységét.

Hétről hétre több olyan kutatást végeznek, amely ennek az egységnek a létét igazolja. Egy nemrégiben végzett amerikai vizsgálatból például kiderül, hogy azok a nők, akik boldogtalan házasságban élnek, de elfojtják az érzelmeiket, sokkal gyakrabban halnak meg idő előtt, mint azok a társaik, akiknek szintén rossz a házasságuk, de képesek az érzelmeiket kifejezni.

A híres, magyar származású orvos-tudós, Selye János, aki úttörője volt a stressz kutatásának, és aki – akárcsak jómagam – Kanadába vándorolt ki, már annak idején kijelentette, hogy az embert érő legjelentősebb stresszhatások mind érzelmi eredetűek, sőt a legnagyobb stresszt az okozza, ha mások próbálunk lenni, mint akik valójában vagyunk. Az önmagunk megtagadása által okozott stressz szinte járványként sújtja a fejlett országok társadalmait, pedig – amint az a könyvből is kitűnik – ez az egyik legfontosabb oka a betegségek kialakulásának.

Nem titok, hogy Magyarország történelme elszomorítóan sok stresszt hagyományozott a magyar népre, amely a mai napig sújtja szülőhazám lakóit. Ez mutatkozik meg az országban tapasztalható krónikusan magas öngyilkossági statisztikákban, a rendkívül elterjedt alkoholizmusban, a szívbetegségekből fakadó elhalálozások magas számában és a többi betegség gyakorisági mutatójának folyamatos emelkedésében is. Van olyan stresszhatás, amely elkerülhető, sok azonban nem. Azt remélem, hogy A test lázadása segít majd a magyar olvasóknak, hogy rájöjjenek, miként csökkenthető az a folyamatos stressz, amit mi magunk hozunk létre anélkül, hogy ennek a tudatában lennénk, nap mint nap, végig az életünk során.

ELSŐ FEJEZET

A Bermuda-háromszög

Mary törékeny, kedves és tisztelettudó indián nő volt, a negyvenes évei elején járhatott. Már nyolc éve volt a páciensem, a férjével és három gyermekével együtt. Mindig volt egyfajta félénkség és szerénység a mosolyában, mégis könnyen elnevette magát. Amikor örökké fiatal arca felderült, képtelenség volt nem viszonozni a mosolyát. Még most is melegség járja át a szívem – ugyanakkor össze is szorul a bánattól –, ha rá gondolok.

Mindaddig, amíg halálos betegségének első jelei nem mutatkoztak rajta, Mary és én szinte alig beszéltünk egymással. Kezdetben az egész ügy teljesen ártalmatlannak tűnt: több hónapig nem gyógyult be egy, az ujjhegyén ejtett tűszúrás. Azt gondoltuk, hogy az úgynevezett Raynaud-betegség egyik tünetéről van szó: az ujjakat ellátó kisebb verőerek szűkülete miatt a szövetek nem jutottak elég oxigénhez. Súlyos esetben a szövetek elhalhatnak, ami sajnos Mary esetében is bekövetkezett.

Hiába esett át több kórházi kezelésen és műtéten, a fájdalmai annyira elviselhetetlenné váltak, hogy alig egy év múlva azt kérte, inkább amputálják az ujját. A betegség ekkorra már teljesen elhatalmasodott rajta, az erős fájdalomcsillapítók is hatástalannak bizonyultak.

A Raynaud-betegség önállóan vagy egyéb betegségek kapcsán is megjelenhet. A dohányosok körében gyakoribb az előfordulása, ezért, mivel Mary kamaszkorától kezdve erős dohányos volt, azt reméltem, ha leszokik, még visszatérhet a normális vérkeringés az ujjaiba. Többszöri sikertelen próbálkozás után végül sikerült végleg letennie a cigarettát. Sajnos kiderült, hogy a Raynaud-betegség az ő esetében valami sokkal súlyosabb betegségnek az előhírnöke. Megállapították, hogy Mary sclerodermában szenved: ez az úgynevezett autoimmun betegségek egyike, amilyen például a reumás ízületi gyulladás, a fekélyes vastagbélgyulladás, a bőrfarkas (szisztémás lupus erythematosus, SLE), az I-es típusú cukorbetegség vagy a szklerózis multiplex (SM). Ezekben a betegségekben az a közös, hogy az egyén saját immunrendszere támadja meg a szervezetet. Ez károsíthatja az ízületeket, a kötőszöveteket vagy szinte bármelyik szervet, legyen az a szem, az idegsejtek, a bőr, a bélrendszer, a máj vagy az agy. A scleroderma esetében (a görög szó jelentése „megkeményedett bőr”) az immunrendszer öngyilkos támadása következtében a szövetek megkeményednek a bőrben, a nyelőcsőben, a szívben, a tüdőben és más szervekben.

Vajon mi okozza a testben ezt a polgárháborút? Az orvosi tankönyvek kizárólag élettani szempontból közelítik meg ezt a kérdést, és néhány elszigetelt esettől eltekintve, amikor kiváltó okként bizonyos mérgeket említenek, többnyire a genetikai hajlamot teszik felelőssé a betegség kialakulásáért. Az orvosi gyakorlat ugyanezt a szigorúan a fizikai valóságra szorítkozó megközelítést alkalmazza. Sem a szakorvosok nem gondoltak arra, sem nekem, Mary háziorvosának nem jutott az eszembe, hogy valamiképpen esetleg a saját élettörténete is hozzájárulhatott a betegség kialakulásához. Egyikünk sem tartotta fontosnak megtudni, hogy milyen mentális, illetve lelkiállapotban volt Mary a tünetek megjelenése előtt, valamint hogy mindez hogyan befolyásolta nála a betegség lefolyását és kimenetelét. Csupán magukat a fizikai tüneteket kezeltük: gyógyszereket írtunk fel a gyulladásra és a fájdalomra, műtéti úton eltávolítottuk az elhalt szöveteket és javítottuk a vérellátást, fizikoterápiával igyekeztünk helyreállítani a mozgáskészséget.

Egy nap, valamiféle belső sugallat hatására felvetődött bennem, hogy Marynek talán szüksége van arra, hogy kibeszélhesse magát, ezért felajánlottam neki, hogy a következő konzultáció alkalmával töltsön velem legalább egy órát, és meséljen egy kicsit magáról, az életéről. Amikor beszélni kezdett, egyszerre mindent megértettem. A szelídsége és a félénksége mögött rengeteg elfojtott érzelem rejtőzött. Maryt gyerekkorában megerőszakolták, és mivel a szülei elhagyták, egyik nevelőszülőtől hányódott a másikig. Elmesélte, hogyan kucorgott egyszer, hétéves korában a padláson a húgaival az ölében, amíg részeg nevelőszüleik veszekedését hallgatták. „Egyfolytában rettegtem – mondta –, de mivel én voltam a legidősebb, meg kellett védenem a húgaimat. Engem viszont nem védett meg senki.” Egészen addig senkinek sem beszélt ezekről a szörnyűségekről, még a férjének sem, akivel húsz éve voltak házasok. Megtanulta, hogy mindenki elől, még saját maga elől is eltitkolja az érzéseit. Gyermekkorában ugyanis veszélybe sodorta volna magát, ha kimutatja őket, ha sebezhetőnek vagy bizonytalannak mutatkozik. Csakis akkor érezte magát biztonságban, ha mások érzéseire figyelt, nem pedig a sajátjaira. Idővel azután hozzászokott a gyerekkorában ráerőltetett szerephez, és ezért fel sem merült benne, hogy neki is joga van ahhoz, hogy gondoskodjanak róla, meghallgassák és odafigyeljenek rá.

Mary azt állította, hogy képtelen nemet mondani, és kényszeresen csak mások igényeivel törődik. Még akkor is a férje és csaknem felnőtt gyerekei miatt aggódott, amikor a betegsége már meglehetősen súlyossá vált. Vajon így, a sclerodermán keresztül próbálta kifejezni a teste tiltakozását a mindenre kiterjedő felelősségvállalás ellen?

Lehet, hogy a szervezete megtette azt, amire ő maga képtelen volt: lerázta magáról a szigorú elvárásokat, amelyeket gyerekkorában még a külvilág, később, felnőttkorában viszont már saját maga támasztott magával szemben azáltal, hogy mindenki mást önmaga elé helyezett. A legelső cikkemben, amelyet Maryről írtam 1993-ban, a The Globe and Mail című kanadai napilap orvosi rovatának vezetőjeként, a következőt állítottam: „Amikor valami gátol minket abban, hogy megtanuljunk nemet mondani, előfordulhat, hogy a testünk teszi meg ezt helyettünk.” A cikkemben olyan szakirodalmi forrásokra hivatkoztam, amelyek a stressz immunrendszerre gyakorolt negatív hatásával foglalkoznak.

Az a gondolat, hogy az ember érzelmi problémái szerepet játszhatnak a scleroderma vagy egyéb idült betegségek kialakulásában, sok orvos szemében máig eretnekségnek számít. Egy jó nevű kanadai kórház reumatológusa például éles hangú levélben bírálta mind a cikkemet, mind pedig az újságot, amiért hajlandók voltak leközölni az írást. Azzal vádolt, hogy tapasztalatlan vagyok és nem végeztem kutatásokat a témában.

Egyáltalán nem lepett meg, hogy egy szakember tagadja a test és a lélek közötti kapcsolatot. A dualizmus elképzelése – hogy kettéválasztjuk, ami valójában egy – teljesen áthatja mindazt, amit az egészségről és a betegségről ma gondolunk. A testet önmagában, a lélektől függetlenül próbáljuk megérteni. Úgy tekintünk az emberre – akár egészséges, akár nem –, mintha teljesen függetlenül létezne a környezetétől, amelyben él, dolgozik, játszik, szeret és meghal. Ezek az orvosi ortodoxia rejtett előítéletei, amelyeket a legtöbb orvos már a képzése során elsajátít, később pedig továbbvisz a gyakorlatba.

Sok más tudománnyal ellentétben, az orvostudomány még nem tudott megbirkózni Einstein relativitáselméletének egyik lényeges tanulságával, miszerint a megfigyelő hatással van a megfigyelt jelenségre, ami befolyásolja a megfigyelés eredményét. A tudós önkéntelen előfeltevései határozzák meg és határolják be, hogy mit fog felfedezni, ahogy arra az úttörő stresszkutató, az osztrák-magyar származású Selye János is rávilágított. „Nekem úgy tűnik, mintha sokan azt sem értenék világosan, mennyire függ a tudományos kutatómunka szellemisége, az észlelések értékelése a kutató sajátos nézőpontjától a döntő megfigyelés idején. (…) Meggyőződésem, hogy a mai korban, mely oly sokat köszönhet tudományának és tudósainak, ez a szempont különös figyelmet érdemel”1 – írja Életünk és a stressz című könyvében. Őszinte, önkritikus megállapításaival Selye, aki maga is orvos volt, olyan igazságra mutat rá, amit ma, mintegy fél évszázaddal később is csak néhányan értenek.

Minél inkább egy területre szakosodik egy orvos, annál többet tud egy bizonyos testrészről vagy szervről, viszont egyre kevésbé érti az emberi lényt, akihez a testrész vagy szerv tartozik. Azok az emberek, akikkel interjút készítettem a könyvemhez, szinte egybehangzóan azt állították, hogy sem a szakorvosok, sem pedig a háziorvosok nem kérték őket soha arra, hogy az életük személyes, egyéni történetét is feltárják előttük. Sőt, úgy érezték, hogy az orvosaikkal való érintkezés során egy ilyen jellegű beszélgetés nem is lenne helyénvaló. Amikor pedig a szakorvos kollégáimmal beszélgettem ugyanezekről a páciensekről, rájöttem: annak ellenére, hogy egy orvos akár több éven át kezel egy beteget, az illető élettörténetével kapcsolatban, a betegség szűk mezsgyéjén túl, a legtöbbször meglehetősen tudatlan marad.

Ebben a könyvben a stressz egészségre gyakorolt hatásával foglalkozom, különös tekintettel a rejtett stressz mélyen és szövevényesen belénk ivódott mintázataira, amelyeket szinte már énünk részének tekintünk, és amelyeket onnantól kezdve, hogy a kora gyermekkorban belénk programozták őket, mindannyian folyamatosan újrateremtünk. Bár a témához kapcsolódó tudományos bizonyítékok közül is bemutatok annyit, amennyit egy laikusok számára készült munkában indokoltnak látok, a könyv lényegét – legalábbis számomra – mégis a személyes történetek adják. Még akkor is, ha az ilyesfajta bizonyítékot kevésbé tartják meggyőzőnek azok, akik ezeket a történeteket „anekdotikusnak” tekintik.

Csakis egy megrögzött technofób tagadná, hogy a tudományos módszerek lelkiismeretes alkalmazása eddig is rengeteg hasznot hozott az emberiség számára. De nem minden lényeges felfedezés igazolható laboratóriumban vagy statisztikai elemzéssel. Nem vezethető vissza egy betegség minden aspektusa olyan tényekre, amelyek kettős vakpróbával vagy precíz tudományos eljárásokkal igazolhatók. „Az orvostudomány annyit tud elmondani nekünk a gyógyítás, a szenvedés és a halál folyamatáról, amennyit, mondjuk, egy kémiai elemzés mond el egy agyagedény esztétikai értékéről” – írja Ivan Illich Limits to medicine (Az orvostudomány határai) című könyvében. Ha az emberi tapasztalatot és az intuíciót kirekesztjük az elfogadottnak tekintett tudásból, akkor a valóságnak csak egy meglehetősen szűk területére kell hagyatkoznunk.

Valamit elveszítettünk. 1892-ben a kanadai William Osler, minden idők egyik legkiválóbb orvosa felvetette, hogy a reumás ízületi gyulladás – a sclerodermával rokon autoimmun betegség – valójában a stressz által kiváltott rendellenesség. Manapság a reumatológia szinte egyáltalán nem vesz tudomást erről a tudásról annak ellenére, hogy az írás megjelenése óta eltelt több mint száz év alatt több tudományos bizonyíték gyűlt össze, amely alátámasztja Osler elméletét. Sajnos a szűklátókörűség sokszor ebbe az irányba tereli az orvosi gyakorlatot. A modern tudományra úgy tekintünk, mint ami minden szenvedésünkre gyógyírt kínál, miközben az előző korok bölcsességét kategorikusan elutasítjuk.

Ahogy az amerikai pszichológus, Ross Buck rámutatott, a modern orvosi technológia és a tudományos gyógyszertan megjelenéséig az orvosok kénytelenek voltak elsősorban a placebohatásra támaszkodni. Minden egyes páciensnél el kellett érniük, hogy az illető higgyen abban, hogy rendelkezik a gyógyuláshoz szükséges belső képességgel. A gyógyítás csak akkor hozott eredményt, ha az orvos odafigyelt a betegre, kapcsolatot teremtett vele, és ugyanakkor bízott a saját megérzéseiben. Úgy tűnik, ezeket a képességeket az orvosok mára elveszítették, hiszen ma már szinte kizárólag „objektív” mérésekre, technológia alapú diagnosztikai módszerekre és „tudományos” gyógymódokra támaszkodunk.

Mindezek fényében nem ért váratlanul a reumatológus dorgáló levele. Annál jobban meglepett azonban egy másik – ezúttal támogató – levél, amelyet a szerkesztő néhány nappal később kapott Noel B. Hershfieldtől, a Calgary Egyetem professzorától: „A pszichoneuroimmunológia új tudományának mostanra már több tudományterület tudósa által alátámasztott, megdönthetetlen bizonyítéka van arra nézve, hogy az agy és az immunrendszer között szoros kapcsolat van (…) Az egyén érzelmi alkata és a tartós stresszre adott reakció valóban sok olyan betegség kiváltó oka lehet, amelyet az orvostudomány ugyan kezel, de amelynek nem ismerjük az eredetét – ilyen betegség például a scleroderma, a reumatikus betegségek nagy része, a gyulladásos bélbetegségek, a cukorbetegség bizonyos típusai, a szklerózis multiplex és egy sereg olyan kórkép, amelyet az egyes orvosi szakterületek írnak le.”

Meglepő újdonság volt számomra, hogy az orvostudománynak létezik egy új területe. Mi az a pszichoneuroimmunológia? Ahogy megtudtam, nem kevesebb, mint az ember fejlődésének, az élete és betegségei során megnyilvánuló lelki és testi kölcsönhatásoknak, az érzelmek és a fiziológia közötti feloldhatatlan egységnek a tudománya. Ez a szörnyen bonyolult szó csupán azt jelenti, hogy a szóban forgó tudományág azt vizsgálja, milyen módon hat egymásra a psziché – a lélek és annak érzelmi tartalma – és az idegrendszer, továbbá hogyan kapcsolódik mindkettő az immunrendszerünkhöz. Van, aki ezt a területet „pszichoneuroimmunoendokrinológiának” hívja, ezzel is jelezve, hogy az endokrin- vagyis a hormonrendszer is felelős azért, hogyan válaszol a testünk egy-egy ingerre. Az újabb kori kutatások ezeknek a kapcsolódásoknak a működését egészen a sejtek szintjéig feltárják. Újra felfedezzük a tudományos alapjait annak, amit régebben már tudtunk, de vesztünkre elfelejtettünk.

Az elmúlt évszázadok során sok orvos ébredt rá arra, hogy az érzelmek fontos szerepet játszanak a betegségek kialakulásában és a gyógyulásban. Kutatásokat végeztek, könyveket írtak, támadták az uralkodó orvosi ideológiát, de a gondolataik, a felfedezéseik és a megérzéseik mindegyre eltűntek valamiféle orvosi Bermuda-háromszögben. Az, amit az előző korok orvosai és tudósai megtudtak a lélek és a test kapcsolatáról, nyomtalanul elsüllyedt, és mintha sohasem bukkant volna fel a mélyből.

A szakmai körökben egyik legelismertebb orvosi folyóirat, a New England Journal of Medicine 1985-ös augusztusi vezércikke ellentmondást nem tűrő hangnemben, magabiztosan jelenti ki: „Itt az idő, hogy elismerjük, hogy az a hiedelem, miszerint a betegség elmeállapotunk tükröződése, merő folklór.”2

Ez a fajta elutasítás tovább már nem tartható. Az új tudomány, a pszichoneuroimmunológia, amelyet Hershfield említett a The Globe and Mailhez írott levelében, akkor is önállóvá lett, ha meglátásai az orvosi gyakorlatban ma még nem érvényesülnek.

Elég azonban csak átfutnunk az orvosi könyvtárakat vagy az internetes oldalakat, és máris láthatjuk, hogy az új tudományággal kapcsolatos kutatások, tudományos cikkek és könyvek egyre nagyobb számban látnak napvilágot. A népszerű könyveken és magazinokon keresztül az információ sok emberhez eljutott. A laikus közönség – a szakembereket sok szempontból megelőzve, a hagyományos gondolkodáshoz kevésbé kötődve – könnyebben elfogadja, hogy az embert nem lehet különálló részekre tagolni, hiszen csodálatos lénye több, mint csupán a részek összessége.

Immunrendszerünk működése nem választható el a mindennapi történésektől. Megfigyelték például, hogy a vizsgaidőszakban rosszabbul működik az orvostanhallgatók immunrendszere, mint egyébként. Ennél is nagyobb jelentősége van későbbi egészségük és jó közérzetük szempontjából annak a ténynek, hogy mind közül a legmagányosabb diákok immunrendszere működött a leggyengébben. A magány és a gyengébb védekezőképesség közötti összefüggést pszichiátriai kezelés alatt álló betegek esetében is megfigyelték. Ha nem állnának a rendelkezésünkre további bizonyítékok, amelyeket kutatások támasztanak alá – pedig sok ilyen van –, akkor is számolnunk kellene a krónikus stressz hosszú távú hatásával. A vizsgáktól való szorongás természetes jelenség, és csak rövid ideig tart, de sok embernek öntudatlanul is úgy telik az egész élete, mintha folyamatosan egy teljhatalmú vizsgáztató figyelné, akinek mindenáron meg kell felelnie. Sokan élünk, ha nem is magányosan, de olyan kapcsolatban, amely érzelmileg nem kielégítő, hiszen a legalapvetőbb szükségleteinket sem ismerik el, illetve tartják tiszteletben. A magány és a stressz sok olyan embert is érint, aki úgy gondolja, hogy az élete egészen elviselhető.

De hogyan alakul át egyes esetekben a stressz betegséggé? A stressz fizikai és biokémiai reakciók bonyolult, egymásra épülő folyamata, amit valamilyen erős érzelmi inger vált ki. Élettani szempontból maguk az érzelmek pusztán az idegrendszer elektromos kisülései, kémiai és hormonális folyamatai. Az érzelmek befolyásolják a főbb szervek és az immunrendszer működését, továbbá azoknak a szervezetünkben keringő biológiai anyagoknak a hatását, amelyek részt vesznek testünk fizikai állapotának a szabályozásában, mindezek pedig visszahatnak az érzelmekre. Ha elfojtjuk az érzelmeinket, ahogyan Mary tette gyerekkorában, azért hogy biztonságban legyen, akkor ez a gátlás hosszú távon gyengíti a test betegségekkel szembeni védekezőképességét. Az elfojtás – ha az érzelmeket nem tudatosítjuk, hanem a tudattalanba száműzzük – összezavarja és szétzilálja a fiziológiai védelmet; ez az oka annak, hogy sok embernél ez a védelem a visszájára fordul, és az immunrendszer ahelyett, hogy védené, inkább pusztítja a szervezetet.

Az alatt a hét év alatt, amíg a Vancouveri Kórház palliatív osztályának orvosi koordinátora voltam, sok olyan krónikus betegségben szenvedő pácienssel találkoztam, akinek a története sok mindenben hasonlított Maryéhez. Azoknál a betegeknél, akik rákban vagy degeneratív neurológiai betegségben – például amyotrophiás lateralsclerosisban (ALS vagy más néven Lou Gehrig-betegség) – szenvedtek, hasonló dinamika és érzelemkezelési mód volt megfigyelhető. Háziorvosi gyakorlatom során ugyanezeket a mintákat tapasztaltam azoknál a betegeknél, akiket szklerózis multiplexszel, gyulladásos bélbetegségekkel – mint amilyen a fekélyes vastagbélgyulladás vagy a Crohn-betegség –, krónikus fáradtság szindrómával, autoimmun rendellenességekkel, fibromyalgiával, migrénnel, bőrbetegségekkel, endometriosissal és egyéb tünetekkel kezeltem. A súlyos betegségben szenvedő pácienseim közül szinte egyik sem tanulta meg, hogyan legyen határozott az élet lényeges kérdéseiben. Habár felületesen szemlélve úgy tűnt, hogy egyes betegek személyisége és körülményei egyáltalán nem hasonlítanak Maryére, a mögöttes érzelmi elfojtás mindegyik esetben jelen volt.

Az egyik, végső stádiumban lévő betegem, egy középkorú férfi, egy olyan cég vezérigazgatója volt, amely a rák ellenszereként cápaporcot forgalmazott. Mire a férfi az osztályunkra került, a nemrégiben diagnosztizált rák már az egész testében szétterjedt. Majdnem a haláláig rendszeresen szedte a cápaporcot, de nem azért, mert hitt a hatásában. Rettenetes szaga volt – irtózatos bűze már messziről érződött, elképzelhetik, milyen volt az íze. „Utálom – mondta –, de az üzlettársam roppant csalódott lenne, ha abbahagynám.” Biztosítottam róla, hogy joga van az utolsó napjait anélkül leélni, hogy mások miatt aggódna.

Nagyon kényes dolog annak a feszegetése, hogy az életmódunk, amire kondicionáltak minket, hozzájárulhat-e a betegségeink kialakulásához. Az, hogy az életmódunk és az ebből adódó betegség közt összefüggés van, mondjuk, a dohányzás és a tüdőrák esetében, teljesen nyilvánvaló mindenki számára – kivételt ez alól talán csak a dohánygyárak vezetői képeznek. Ám az érzelmi élet és a szklerózis multiplex, az emlőrák vagy az ízületi gyulladás megjelenése között már nehezebben bizonyítható a kapcsolat. A páciens számára olyan ez, mintha nem lenne elég szörnyű csapás, hogy megbetegedett, hanem még hibásnak is kellene éreznie magát azért, mert olyan, amilyen. „Miért írja ezt a könyvet? – kérdezte egy ötvenkét éves egyetemi professzornő, akit emlőrákkal kezeltek. – A génjeim miatt lettem rákos, nem azért, mert valami rosszat tettem” – mondta dühösen.

„Az áldozat hibáztatásának egyik különösen szerencsétlen formája, ha a betegséget és a halált személyes kudarcnak állítjuk be – ítélkezett 1985-ös vezércikkében a New England Journal of Medicine. – Miközben a betegeket már éppen eléggé sújtja a saját állapotuk, nem kellene tovább nehezíteni a helyzetüket azzal, hogy rámutatunk, felelősek azért, ami velük történik.”

A felelősségvállalás nyugtalanító kérdésére még visszatérünk. Itt most csak annyit jegyeznék meg, hogy nem a felelősség és a kudarc a lényeg. Az ilyen fogalmak csak tovább bonyolítják a képet. Mint látni fogjuk, tudományos szempontból teljesen megalapozatlan, ha a beteget okoljuk a kialakult helyzetért – mindamellett morálisan is elfogadhatatlan.

A vezércikk szerzője összekeveri a vádat a felelősséggel. Bár mindenki retteg attól, hogy hibásnak találják valamiben, mindannyian arra vágyunk, hogy nagyobb felelősségtudatunk legyen – vagyis nagyobb felelősséggel és tudatossággal tudjunk szembesülni az élethelyzeteinkkel ahelyett, hogy csupán automatikusan reagálnánk a különböző eseményekre. Mindannyian azt szeretnénk, ha mi irányíthatnánk a saját életünket: ha mi lennénk a felelősök saját magunkért és képesek lennénk olyan döntéseket hozni, amelyek hatással vannak az életünkre. Tudatosság nélkül nincs igazi felelősség. A nyugati orvostudomány egyik rákfenéje, hogy egyedül az orvost ismeri el tekintélynek, miközben a beteg meglehetősen gyakran mindössze passzív alanya a terápiának, avagy a gyógyítási folyamatnak. Megfosztják az embert attól a lehetőségtől, hogy valódi felelősséget vállalhasson. Senkit sem lehet hibáztatni azért, mert megadja magát a betegségnek vagy a halálnak. Bárki, bármikor kerülhet ilyen helyzetbe, de minél többet tudunk magunkról, annál kevésbé válunk pusztán passzív áldozattá.

Nemcsak azért kell többet megtudnunk a lélek és a test kapcsolatáról, hogy jobban megérthessük a betegségeket, hanem azért is, hogy megértsük, mi az egészség. Robert Maunder, a Torontói Egyetem pszichiátriai karának munkatársa a lélek és a test kapcsolatát vizsgálta a betegségekkel összefüggésben. „Ha megpróbáljuk felismerni, mi okozza a stresszt, és megoldani a problémát, az sokkal inkább vezet gyógyuláshoz, mint ha tudomást sem veszünk róla.”3 A gyógyításban minden apró információ, az igazság minden apró morzsája létfontosságú lehet. Ha létezik kapcsolat az érzelmi élet és a fiziológia között, de ezt nem tudatosítjuk az emberekben, akkor lehet, hogy egy hathatós eszköztől fosztjuk meg őket.

Ennél a témánál szembetaláljuk magunkat a nyelv pontatlanságával is. Még amikor lélek és test kapcsolatáról beszélünk, az is azt az elképzelést rejti magában, hogy két, különálló entitásról van szó, amelyek valamilyen módon összefüggésben állnak egymással. Az életben azonban nincs ilyenfajta elkülönülés; nincs olyan test, ami ne lenne lélek, és nincs olyan lélek, ami ne lenne egyben test is. Felmerült a „lélek-test” szó bevezetésének a lehetősége is, mert leginkább ez a kifejezés tükrözné a valóságot.

A lélek-testről való gondolkodás a nyugati kultúrában sem egészen új. Platón egyik dialógusában Szókratész egy trák orvost idéz, aki görög kollégáit bírálja: „Hiszen éppen ez az oka annak, hogy a görög orvosok nem értenek sok betegséghez, mert az egészet, amire a legjobban kellene ügyelniük, elhanyagolják; pedig ha az egész van rosszul, lehetetlen, hogy a rész egészséges legyen. (…) Mert most éppen ez a hiba, hogy az emberek külön akarnak a bölcs józanságnak, és külön az egészségnek orvosai lenni.”4 A lélek és a test nem szétválasztható, mondta Szókratész – majdnem kétezer-ötszáz évvel a pszichoneuroimmunoendokrinológia megjelenése előtt!

A test lázadásának megírása végül már nemcsak azt jelentette számomra, hogy igazolok néhányat azok közül a meglátások közül, amelyeket elsőként Mary sclerodermájáról írt cikkemben fogalmaztam meg. Időközben rengeteget tanultam, és mélységesen tisztelni kezdtem annak a több száz orvosnak, tudósnak, pszichológusnak és kutatónak a munkáját, akik a lélek-test eddig szűz területének a feltérképezésén dolgoztak. Ennek a könyvnek a megírása abban is sokat segített, hogy kiderítsem, miként fojtom el én magam a saját érzéseimet. Azért is vállalkoztam erre a belső utazásra, hogy választ találjak arra a kérdésre, amelyet egy konzulens tett fel nekem a Brit Columbiai Rákkutató Intézetben, ahol azt kutattam, milyen szerepe lehet az érzelmek elfojtásának a rák kialakulásában. Úgy tűnik, a rosszindulatú betegségben szenvedők közül sokakban él egyfajta tagadás a lelki vagy testi fájdalmakkal és az olyan, kellemetlen érzésekkel szemben, mint a harag, a szomorúság vagy az elutasítás. „Van valami személyes kötődése ehhez a témához? – kérdezte a konzulens. – Mi az, ami vonzza benne?”

A kérdés felidézett bennem egy hét évvel korábbi történetet. Egy este meglátogattam hetvenhat éves édesanyámat az idősek otthonában, ahol lakott. Előrehaladott izomsorvadásban, a családunkat érintő örökletes betegségben szenvedett. Már felülni sem tudott segítség nélkül, így nem ápolhattuk tovább otthon. Két fivérem és én a családtagjainkkal együtt rendszeresen látogattuk egészen a haláláig, ami akkor következett be, amikor elkezdtem ezt a könyvet írni.

Enyhén bicegtem, ahogy az otthon folyosóján végigmentem. Aznap reggel műtötték a térdem porcleválással, ami azért következhetett be, mert nem vettem figyelembe, amit a testem a fájdalom útján minden alkalommal jelzett, amikor betonon futottam. Miután benyitottam anyám szobájába, önkéntelenül is könnyed, természetes járással siettem oda az ágyához, hogy üdvözöljem. Nem tudatosan lepleztem a sántítást, valójában észre sem vettem, mit teszek. Csak később gondolkodtam el rajta, vajon mi késztetett erre a szükségtelen elővigyázatosságra – szükségtelen volt, hiszen anyám minden aggodalom nélkül fogadta volna, ha ötvenegy éves fia tizenkét órával a műtét után sántít.

Akkor hát mi történt? Az önkéntelen késztetés, hogy az anyámat még egy ilyen ártalmatlan helyzetben is megkíméljem a fájdalmamtól, olyan mélyen beépült reflex volt, amelynek semmi köze nem volt az aktuális igényeinkhez. A szóban forgó elfojtás egy dinamika emléke vagy még inkább rekonstruálása volt csupán, amely a még fejlődésben lévő agyamba vésődött bele jóval azelőtt, hogy mindennek a tudatában lehettem volna.

Túlélője és gyermeke is vagyok a náci népirtásnak. Első életévem nagy részét a náci uralom alatt lévő Budapesten töltöttem. Anyai nagyszüleimet Auschwitzban ölték meg, amikor én öt hónapos voltam; a nagynénémet szintén deportálták, aztán már nem hallottunk felőle; az apámat elvitték munkaszolgálatra a német hadtestekkel harcoló magyar hadsereghez. Anyám és én épphogy túléltük azt a közel egy évet a pesti gettóban. Néhány hétre el kellett szakadnunk egymástól, mert az anyám csak így tudott megmenteni a biztos éhhaláltól és a fertőzésektől. Nem kell túl nagy képzelőerő ahhoz, hogy megértsük, hogy akkori lelkiállapotában és az embertelen megpróbáltatások közepette, amelyekkel nap mint nap szembe kellett néznie, anyám nem volt képes arra a gyengéd mosolyra és osztatlan figyelemre, amire egy fejlődésben lévő gyereknek szüksége van ahhoz, hogy kialakuljon benne a biztonság és a feltétlen szeretet érzete. Anyám maga mesélte később, hogy sokszor annyira kétségbeesett, hogy reggelente csak azért kelt fel az ágyból, mert muszáj volt gondoskodnia rólam. Korán megtanultam, hogy meg kell dolgoznom a figyelemért, hogy a lehető legkevésbé szabad terhelni az anyámat és hogy legjobb, ha a félelmet és a fájdalmat elfojtom.

Az egészséges anya-gyerek kapcsolatban az anya úgy gondoskodik a gyermekéről, hogy a gyereknek semmilyen módon nem kell megdolgoznia azért, amit kap. Az anyám nem tudta nekem ezt a feltétel nélküli gondoskodást megadni, és mivel nem volt sem szent, sem tökéletes, valószínűleg akkor sem sikerült volna neki, ha a családunkat nem sújtják ezek a borzalmak.

Ilyen körülmények között váltam az anyám védelmezőjévé – hiszen az első pillanattól kezdve meg kellett védenem attól, hogy észrevegye a fájdalmamat. Ami kezdetben a csecsemő automatikus védekező reakciója volt, hamarosan állandó személyiségmintává rögzült, ami még ötvenegy évesen is arra sarkallt, hogy a legkisebb fizikai kellemetlenséget is eltitkoljam előle.

Eredetileg persze nem ilyennek képzeltem ezt a könyvet. Intellektuális kutatásnak szántam, egy érdekes elmélet tanulmányozásának, amely segítene megmagyarázni az egészség és a betegség okait. Már többen foglalkoztak ezzel a témával előttem, de még mindig volt mit felfedezni. A konzulens kérdése azonban arra indított, hogy szembenézzek a saját érzelmeim elfojtásával. Tudtam, hogy a sántítás eltitkolása csak egy a sok közül.

Így tehát ebben a könyvben nemcsak arról írok, amit másoktól vagy a szakmai folyóiratokból megtudtam, hanem arról is, amit saját magamon megfigyeltem. Az elfojtás mechanizmusa mindannyiunkban működik. Többé-kevésbé mindannyian megtagadjuk és becsapjuk magunkat, és ennek legtöbbször éppoly kevéssé vagyunk a tudatában, mint amennyire én voltam, amikor „eldöntöttem”, hogy leplezem a sántításomat. Hogy egészségesek vagy betegek leszünk-e, az részben attól függ, milyen mértékben áltatjuk magunkat, részben pedig attól, hogy más tényezők, amelyek hajlamossá tesznek minket a betegségekre – mint például az öröklődés vagy a káros környezeti hatások –, mennyire vannak jelen az életünkben. Amikor bebizonyítom, hogy a stressz egyik legfőbb kiváltó oka az elfojtás, ami jelentős mértékben hozzájárul a betegségek kialakulásához, nem szeretnék senkit azzal vádolni, hogy „önmagát betegíti meg”. Ennek a könyvnek a megírásával a tanulást és a gyógyítást szeretném elősegíteni, nem pedig a kultúránkban amúgy is túltengő vádaskodáshoz akarok hozzájárulni. Talán túl érzékeny vagyok a vádaskodás témakörét illetően, de ezzel a legtöbben így vagyunk. A szégyen a legmélyebb „negatív érzelem”, aminek az elkerüléséért szinte bármit megteszünk. Sajnos a szégyentől való örökös félelmünk sokszor megakadályoz minket abban, hogy reálisan lássuk a dolgokat.

Az orvosok legnagyobb erőfeszítése ellenére, nyolc évvel a diagnózis után Mary a Vancouveri Kórházban belehalt a scleroderma szövődményeibe. Kedves mosolyát egészen a haláláig megőrizte, bár a szíve már gyenge volt, és lélegezni is csak nehezen tudott. Még utolsó napjaiban is kérte időnként, hogy hosszabban beszélgessünk el. Csak csevegni akart, néha komolyabb, máskor hétköznapi dolgokról. „Maga az egyetlen, aki valaha figyelt rám” – mondta egy alkalommal. Sokszor gondolkodtam azon, vajon hogyan alakult volna Mary élete, ha kisgyerekként – megerőszakolva, megfélemlítve, a húgai iránt érzett felelősség terhe alatt – lett volna mellette valaki, aki meghallgatja és megérti őt. Talán, ha valakire biztosan számíthat, akkor megtanulta volna értékelni önmagát, kifejezni az érzéseit és a haragját, amikor fizikailag vagy érzelmileg bántalmazzák. Ha nem így alakul a sorsa, Mary vajon ma is élne?

MÁSODIK FEJEZET

A túlságosan jó kislány

Ha úgy fogalmaznánk, hogy 1996 tavasza és nyara nyomasztó, stresszel teli időszak volt Natalie életében, meg sem közelítenénk az igazságot. Tizenhat éves fiát hat hónap után, márciusban engedték haza egy drogrehabilitációs intézményből. A fiú ezt megelőzően két éven át folyamatosan ivott és kábítószerezett, és több iskolából kirúgták. „Az volt a szerencsénk, hogy sikerült bejuttatnunk egy olyan helyre, ahol egy bentlakásos programban vehetett részt – mesélte az ötvenhárom éves, korábban nővérként dolgozó édesanya. – Még alig érkezett haza, amikor először a férjemnél, azután nálam is súlyos betegséget diagnosztizáltak.” Natalie férjét, Billt júliusban műtötték meg rosszindulatú béldaganattal. A műtét után kiderült, hogy a rák átterjedt a májára is.

Natalie mindeközben időnként fáradékonyságról, szédülésről és fülzúgásról panaszkodott, ezek a tünetek azonban csak rövid időre jelentkeztek, és kezelés nélkül is elmúltak. A betegsége felfedezését megelőző évben már sokkal kimerültebb volt, mint általában. Júniusban egy szédülésroham miatt CT-vizsgálatra került sor, az eredmény azonban negatív lett. Két hónappal később Natalie agyáról MRI-felvétel készült, ami szklerózis multiplexre jellemző elváltozásokat tárt fel: egyes gyulladásos gócokban a myelinhüvelyek, vagyis az idegsejteket védő zsírszövet károsodása és hegesedése volt látható.

A szklerózis multiplex (a név a görög „megkeményedni” szóból származik) a legelterjedtebb olyan betegség, amelyben a myelinkárosodás a központi idegrendszer sejtjeinek működési zavarához vezet. Hogy milyen tüneteket okoz, az attól függ, hogy a gyulladás és a hegesedés az idegrendszer mely területeit érinti. Sokszor a gerincvelő, az agytörzs és a vizuális információkat továbbító látóideg károsodik először. Amennyiben a károsodás a gerincvelőt érinti, a végtagokban és a törzsben jelentkező zsibbadás, fájdalom és egyéb kellemetlen érzetek a jellegzetes tünetek. Ezenkívül előfordulhat akaratlan izomfeszülés vagy izomgyengeség is. Az agy egyes területein bekövetkező myelinkárosodás kettős látást, illetve beszéd- és egyensúlyproblémákat okoz. Azok a betegek pedig, akiknél a gyulladás a látóideget érinti, időszakos látáskieséstől szenvednek. A fáradékonyság jellemző tünet: az érintettek a szokásos fáradtságot messze felülmúló, leküzdhetetlen kimerültséget éreznek.

Natalie szédülése folytatódott ősszel és a tél elején is, miközben továbbra is ápolta a férjét a bélműtétet követő lábadozás és a tizenkét hetes kemoterápia alatt. Valamivel később Bill, aki ingatlanügynök volt, újra munkába tudott állni. Aztán 1997 májusában, egy második operáció során eltávolították a májáttéteket is.

„A műtétet követően – amelynek során a máj mintegy háromnegyedét eltávolították – vérrög keletkezett a májba belépő fő gyűjtőérben, a kapuvénában. Ebbe bele is halhatott volna – mondta Natalie. – Ezután rendkívül zavarttá és ingerlékennyé vált.” Bill végül 1999-ben halt meg, de a feleségének előbb még olyan mértékű érzelmi gyötrelmet kellett elszenvednie miatta, amit még ő sem láthatott előre.

Coloradói kutatók száz olyan beteget vizsgáltak meg, akik a szklerózis multiplex romló-javuló formájától szenvedtek, ami azt jelenti, hogy az állapot hirtelen romlása váltakozik tünetmentes szakaszokkal. Natalie-nak is ilyen típusú betegsége volt. A vizsgált betegek közül négyszer gyorsabban romlott az állapota azoknak, akik szélsőséges stresszhatásnak, például jelentősebb párkapcsolati problémáknak vagy anyagi bizonytalanságnak voltak kitéve.1

„1996 karácsonya körül még mindig sokat szédültem, de aztán szinte teljesen rendbe jöttem – mesélte Natalie. – Legfeljebb egy kicsit furán jártam. És a Bill májműtétjével kapcsolatos problémák ellenére – július és augusztus között négyszer kellett bevinnem a sürgősségire – jól éreztem magam. Úgy tűnt, Billnek javul az állapota, és reménykedtünk benne, hogy több komplikáció már nem lesz. Ekkor azonban ismét rosszabbul lettem.” A tünetek akkor súlyosbodtak újra, amikor Natalie úgy gondolta, végre pihenhet egy kicsit, amikor már nem volt szükség arra, hogy folyamatosan gondoskodjon másokról.

„– A férjem az a fajta ember volt, aki úgy gondolta, hogy neki nem kell megtennie azt, amit nem akar. Mindig is ilyen volt. Amikor beteg lett, úgy döntött, ezután a kisujját sem mozdítja. Naphosszat csak ült a kanapén, és ha valamire szüksége volt, csettintett egyet – ha pedig csettintett, mindannyian ugrottunk. Már a gyerekek is egyre türelmetlenebbek voltak vele. Végül ősszel, amikor jobban lett, elküldtem, hogy töltsön néhány napot a barátaival. Szükséged lenne egy kis kimozdulásra, mondtam.

– És magának mire lett volna szüksége? – kérdeztem.

– Torkig voltam vele. Vigyétek el golfozni néhány napra, kértem. És a barátai eljöttek, és elvitték. Két óra múlva már tudtam, hogy baj van.”

Vajon mit tanulhatott mindebből Natalie?

„– Hát – mondja bizonytalanul –, azt hogy meg kell tanulnom visszafogni magamban a segítő szándékot. De ezt egyszerűen nem tudom megtenni… ha valakinek segítségre van szüksége, akkor nekem muszáj segítenem.

– Úgy, hogy közben nem törődik azzal, hogy mi lesz magával?

– Igen. Már öt éve tart ez az egész, de még mindig nem tanultam meg, hogy lassítsak. A testem gyakran figyelmeztet, hogy állj, de én csak megyek tovább. Nem tanulok belőle.”

A házassága alatt Natalie szervezetének minden oka megvolt arra, hogy nemet mondjon. Bill rendszeresen ivott, és gyakran hozta kínos helyzetbe a feleségét. „Ha túl sokat ivott, szörnyen viselkedett – mesélte Natalie –, agresszív lett, kötekedő, könnyen begurult. Ha például vendégségben voltunk, és valami feldühítette, minden ok nélkül belekötött az emberekbe. Ilyenkor otthagytam, akkor viszont megharagudott rám, hogy nem állok ki mellette. Amikor megállapították nálam a szklerózist, két nap sem telt bele, s már tudtam, hogy Bill nem áll majd mellettem.”

A golfos pihenést követően Bill néhány hónapra ismét jobban lett. Viszonyt kezdeményezett egy másik nővel, a család egyik barátjával. „Azt gondoltam magamban: nem látod, mit tettem érted? – mesélte Natalie. – A saját egészségemet kockáztattam miattad! Ott voltam melletted egész nyáron. Élet és halál között lebegtél, és én ott ültem hetvenkét órán át a kórházban, várva, hogy kiderüljön, mi lesz veled. Amikor hazajöttél, ápoltalak, és ez a hála mindezért? Úgy éreztem, piszkosul arcul csaptak.”

Nem számít újdonságnak az a gondolat, hogy a lelki stressz növeli a szklerózis multiplex kockázatát. A szklerózis multiplex teljes klinikai leírását elsőként Jean-Martin Charcot, francia neurológus készítette el. Egy 1968-as előadásában arról számolt be, hogy a betegek „hosszan tartó bánattal vagy aggodalommal” hozták összefüggésbe a tünetek megjelenését.

Öt évvel később egy angol orvos egy olyan esetet írt le, amely szintén a stresszhez köthető: „Kóroktani szempontból fontosnak tartok megemlíteni egy másik kijelentést, amelyet a beteg az egyik nővérrel folytatott bizalmas beszélgetés során tett – tudniillik, hogy azért betegedett meg, mert tetten érte a férjét egy másik nővel.”2

E könyv megírása során kilenc, szklerózis multiplexben szenvedő beteggel készítettem interjút, akik közül nyolc nő volt. (Egyébként az érintettek körülbelül 60%-a nő.) A Natalie történetében bemutatott érzelmi mintázat, ha nem is ilyen drámai formában, de mindegyik esetben tetten érhető volt.

Az interjúk alapján összegyűjtött bizonyítékokat a közreadott kutatási eredmények is alátámasztják. „A téma kutatói közül sokan állítják, hogy klinikai tapasztalataik szerint az érzelmi stressz valamilyen módon összefügghet a szklerózis multiplex kialakulásával” – írja egy 1970-ben készült beszámoló.3 A szakemberek szerint a szülővel való túlfűtött érzelmi kapcsolat, a lelki függetlenség hiánya, a mások szeretete és gyengédsége iránti túlzott vágy, valamint a harag megélésének és kifejezésének képtelensége mind olyan tényező, amely közrejátszhat a betegség kialakulásában. Egy 1958-as vizsgálat szerint az esetek csaknem 90%-ában „a tünetek megjelenése előtt (…) a betegek olyan súlyos lelki traumán estek át, amely a »biztonságukat« fenyegette”.4

Egy 1969-es vizsgálat harminckét izraeli és amerikai betegnél értékelte a lelki folyamatok szerepét. Ezeknek a szklerózis multiplexben szenvedő személyeknek a 85%-ánál a később a betegségnek tulajdonított tünetek egy a közelmúltban történt, rendkívül stresszes eseményt követően jelentek meg. A megterhelő esemény (stresszor) természete persze meglehetősen különböző lehet az egyes betegek esetében: ilyen lehet a szeretett személy megbetegedése vagy halála, a megélhetés elvesztésének váratlan veszélye, olyan családon belüli esemény, amely tartós változást idéz elő és az illető képességeit meghaladó rugalmasságot vagy alkalmazkodást igényel. Az elhúzódó házassági konfliktus és a túlzott, megterhelő munkahelyi felelősségvállalás is ilyen stresszforrásnak bizonyult. „Az esetek közös jellemzője – írják a tanulmány szerzői –, hogy az érintettek képtelenek voltak megbirkózni a nehézségekkel (…), ettől pedig úgy érezték, hogy kudarcot vallottak és alkalmatlanok valamire.”5 Ez a fajta stressz a különböző kultúrákban egyaránt jelen van.

Egy másik vizsgálat szklerózisos betegeket hasonlított össze egy egészségesekből álló kontrollcsoporttal. A szklerózis multiplexes csoportban tízszer több súlyosan traumatikus esemény fordult elő, és ötször gyakoribb volt a házassági konfliktus.6

A nyolc, szklerózisban szenvedő nő közül, akikkel beszéltem, csak egy olyan akadt, aki még az első párkapcsolatában élt; a többiek vagy külön éltek, vagy elváltak. Négy nőt valamivel a betegség megjelenése előtt fizikailag vagy lelkileg bántalmazott a partnere. A többi esetben a partnerek érzelmileg távolságtartók, illetve elérhetetlenek voltak.

Lois, az újságíró huszonnégy éves volt, amikor 1974-ben megállapították nála a szklerózis multiplexet. Rövid ideig kettős látástól szenvedett, amit néhány hónappal később a lábában tapasztalt tűszúrásszerű érzés követett. Az ezt megelőző két évben egy kis bennszülött telepen élt az Északi-sarkvidéken, egy nála kilenc évvel idősebb művésszel, aki a lány elmondása szerint labilis lelki alkatú volt. A férfi később mániás depresszió miatt kórházi kezelésre szorult. „Bálványoztam őt – emlékezett vissza Lois. – Annyira tehetséges volt, hogy mellette úgy éreztem, én nem tudok semmit. Talán egy kicsit féltem is tőle.” Lois számára nagyon nehéz volt a sarkvidéki élet. „Egy a nyugati parton, búra alatt nevelkedett lány számára olyan volt ez, mintha Timbuktuba költözött volna. Néhány évvel később elmentem egy pszichológushoz, aki azt mondta: »Szerencsés, hogy élve megúszta.« Mindenki ivott, sok volt a haláleset és a gyilkosság, elszigetelve éltünk a külvilágtól. Nem voltak utak sem. Fizikailag féltem a barátomtól, a megjegyzéseitől és a haragjától. Nyári kaland volt, aminek néhány hónap múlva véget kellett volna érnie, ehelyett több évig tartott. Minden erőmmel azon voltam, hogy kibírjam, de végül ő volt az, aki kirúgott.”

Szörnyű körülmények között éltek.

„– Volt egy kinti vécénk, de mínusz negyven vagy mínusz ötven fokban lehetetlen volt használni. Aztán beleegyezett, hogy legyen egy »mézes bödönünk«, ahogy ott nevezik, így éjjel abba pisilhettem, mert a nőknek gyakrabban kell, mint a férfiaknak, ugyebár.

– Ez valamiféle engedmény volt? – kérdeztem.

– Igen, pontosan. Úgy kellett kivinni az udvarra, hogy kiürítsük, márpedig ő erre nem volt hajlandó. Egyik éjjel kihajította a hóba, nekem meg azt mondta, hogy menjek a kinti budira. Én hordtam a vizet, mivel nem volt vezetékes víz. Nem volt más választásom. Ha vele akartam maradni, tűrnöm kellett. Emlékszem, csak egy dolgot vártam tőle, azt, hogy tiszteljen. Nem tudom, miért, de ez nagyon fontos volt nekem. Annyira vágytam erre, hogy szinte bármit hajlandó voltam elviselni.”

Lois elmondása szerint egész életében kétségbeesetten vágyott arra, hogy mások elfogadják. Különösen igaz volt ez az anyjával való kapcsolatára. „Az anyámmal is nagyon hasonló volt a kapcsolatom. Az anyám mindig is irányította az életemet, megmondta, mit vegyek fel, berendezte a szobámat, a kezdetektől fogva mindig előírta, hogy mit csináljak. Túlságosan jó kislány voltam. A háttérbe szorítottam a saját vágyaimat és igényeimet azért, hogy elfogadjanak. Mindig megpróbáltam olyan lenni, amilyennek a szüleim szerettek volna látni.”

Jegyzetek

1. A Bermuda-háromszög

1 Selye János: Életünk és a stressz. 5. kiad. Ford. Both Miklós. Budapest, 1969, Akadémiai, 22–23. o.

2 M. Angell: Disease as a Reflection of the Psyche. New England Journal of Medicine, 1985. június 13.

3 Interjú Robert Maunderrel.

4 Platón: Kharmidész. Ford. Papp János. In: Platón összes művei. I. Budapest, 1984, Európa, 62. o. [156 e, 157 b].

2. A túlságosan jó kislány

1 G. M. Franklin: Stress and its Relationship to Acute Exacerbations in Multiple Sclerosis. Journal of Neurological Rehabilitation, 2 (1988), 1. sz.

2 I. Grant: Psychosomatic-Somatopsychic Aspects of Multiple Sclerosis. In: U. Halbriech szerk.: Multiple Sclerosis: A Neuropsychiatric Disorder. (Progress in Psychiatry 37.) Washington–London, 1993, American Psychiatric Press.

3 V. Mei-Tal: The Role of Psychological Process in a Somatic Disorder: Multiple Sclerosis. Psychosomatic Medicine, 32 (1970), 1. sz. 68. o.

4 G. S. Philippopoulous: The Etiologic Significance of Emotional Factors in Onset and Exacerbations of Multiple Sclerosis. Psychosomatic Medicine, 20 (1958), 458–474. o.

5 Mei-Tal i. m. 73. o.

6 I. Grant: Severely Threatening Events and Marked Life Difficulties Preceding Onset or Exacerbation of Multiple Sclerosis. Journal of Neurology, Neurosurgery and Psychiatry, 52 (1989), 8–13. o. A szklerózis multiplexes csoport 77%-ának volt jelentős negatív esemény az életében a betegség megjelenését megelőző évben, szemben a kontrollcsoport 35%-ával. „A jelentős stresszt megtapasztaló páciensek számának növekedését lehetett tapasztalni a betegség megjelenése előtti hat hónapban (…) a 39 szklerózis multiplexes betegből 24 (62%) számolt be valamilyen komolyabb negatív eseményről, a kontrollcsoportban viszont 40-ből csupán hatan (15%) tapasztaltak ilyesmit (…) A betegek csoportjában lényegesen többen (49%) éltek meg házassági problémákat, mint a kontrollcsoportban (10%). (…) A 23 frissen diagnosztizált beteg közül 18, a 16, kiújult betegséggel küzdő páciens közül pedig 12 számolt be komolyabb negatív életeseményről.”