Dr. Máté Gábor

A sóvárgás démona

Ismerd meg a függőségeidet

Fordította

Dr. Kelemen László

Dr. Máté Gábor további könyvei
az Open Books gondozásában:

A család ereje (Dr. Gordon Neufelddel)

A test lázadása

Szétszórt elmék

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

In the Realm of Hungry Ghosts. Close Encounters with Addiction.
Toronto, 2008, Alfred A. Knopf Canada.

Copyright © 2008, Gabor Maté

This edition published by arrangement with Knopf Canada, an imprint of the Knopf Random Canada Publishing Group which is a division of Random House of Canada Limited

Hungarian translation© 2012, Kelemen László

Felelős kiadó Halmos Ádám

Szerkesztő Leyrer Ginda

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv a Two Associates borítóterve alapján

Rubik Ágnes | submachine

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-057-6

MOBI ISBN 978-963-572-058-3

Imádott feleségemnek és legjobb barátomnak, Rae-nek, aki tűzön-vízen át, jóban-rosszban, negyven éve éli át velem ennek a könyvnek a történetét, és szeretettel kitart mellettem.

A szerző megjegyzései

Könyvemben valós személyekről, megtörtént esetekről esik szó, és ténylegesen elhangzott beszélgetéseket idézek fel benne. A részleteket nem színeztem ki, és nem alkottam egyetlen kitalált regényhőst sem. A személyiségi jogok védelme érdekében minden személynek az álnevét használom, kivéve két emberét, akik kifejezetten kérték, hogy a valódi nevükön szerepeljenek. További két esetleírásnál bizonyos jellegzetes részleteket kénytelen voltam megváltoztatni – ugyancsak a szereplők magánszférájának védelme miatt.

A műben szereplő személyek mindegyikétől engedélyt kértem a története közléséhez, és a könyv rá vonatkozó vagy vele foglalkozó részét minden szereplő elolvasta.

A könyv végén, a Jegyzetekben részletesen felsorolom a felhasznált irodalmi és kutatási hivatkozásokat, de terjedelmi okokból sajnos nem tudok megemlíteni minden olyan újságcikket, amelyet feldolgoztam, amikor ennek a könyvnek a megírására készültem fel. A szakembereket – pontosabban minden olvasómat – arra kérem, hogy esetleges további információkért bátran lépjenek velem kapcsolatba a honlapomon – www.drgabormate.com – található elérhetőségeim segítségével. Örömmel fogadok minden megjegyzést, de orvosi tanácsokat sajnos nem adhatok az interneten keresztül.

Mi valójában az addikció? A függőség a szorongás egyik jele vagy tünete. Egy nyelv, amely olyan állapotról beszél, amelyet feltétlenül meg kell értenünk.

Alice Miller: Breaking Down the Wall of Silence
(A csend falának lerombolása)

Az igazság keresése közben az emberek kettőt lépnek előre és egyet hátra. Az élet szenvedése, tévedései és fáradalmai visszafelé nyomják őket, ám az igazságra való szomjúhozás és a makacsság előre. Ki tudja? Lehet, hogy végül elérik majd a valódi igazságot.

Anton Csehov: A párbaj

Előszó

Könyvem története Kanada nyugati partján kezdődik, a Föld Magyarországtól csaknem legtávolabbi pontján. Ugyanakkor a kötetben bemutatott függőségek által kísértett lelkek – az eredeti angol cím szerint éhes szellemek – a magyarok számára sem ismeretlenek. Jóllehet, szülőhazámban még nem annyira elterjedt a heroin- és kokainhasználat, mint észak-amerikai új hazámban, de korántsem ismeretlen; sőt a velük rokon, hozzájuk hasonlóan tragikus alkoholizmus tekintetében Magyarország a világ „vezető” országai közé tartozik.

Honnan erednek a pillanatnyi fájdalommentességet, örömöt és megkönnyebbülést előidéző kémiai szerek, valamint a különböző viselkedések iránti addikciók? Könyvem egyértelművé teszi, hogy az egyetemleges ok nem az egyén hibáiban, és nem is a genetikai meghatározottságban, hanem a függő személy által átélt szenvedésekben és veszteségekben keresendő.

Nem ismerek még egy olyan kultúrát, mint a magyar, amely képes lenne az életnek és örömeinek élvezetére, mégis ennyire borús és pesszimista. Ennek számos oka van, amelyek alapvetően a több évszázados történelmi múltban gyökereznek, de a közelmúlt megrázkódtatásai és a gyors változások is sok ember szociális és családi kapcsolatait tették tönkre, és új elemekkel járultak hozzá a létbizonytalansághoz. Ilyen körülmények között bármilyen függőség gazdag táptalajra lel az elkeseredett emberek lelkében.

Reményeim szerint a kötet hasznos betekintést nyújt az addikció nyugtalanító jelenségébe azoknak a magyar olvasóknak, akiknek barátai, rokonai és ismerősei – esetleg saját maguk – valamilyen függőségben szenvednek. Olvasás közben kiderül majd, hogy számomra sem ismeretlen a művemben tárgyalt téma.

Fő célom az, hogy a függőségekkel kapcsolatban felkeltsem a tudományosan megalapozott, egyszersmind szánalommal teli tudatosságot, hiszen a tudás együttérző használata teljességgel elengedhetetlen ahhoz, hogy az addikciókban szenvedő embereket a függőségek rabigájából kivezethessük az igazi, teljes szabadságba.

Kanada, Vancouver, 2012. augusztus

Dr. Máté Gábor

Éhes szellemek: a függőségek birodalma

A Cassius ott sovány, éhes szinű.

William Shakespeare: Julius Caesar
– Vörösmarty Mihály fordítása

A mandalának, a buddhizmus életciklusok váltakozását ábrázoló kerekének hat létvilága van. Minden létvilágot az emberi létezés különböző ciklusait reprezentáló lények népesítenek be. A szörnyek birodalmában olyan alapvető túlélési ösztönök és vágyak vezérelnek minket, mint a fizikai éhség vagy a Freud szerint minden cselekedetünk mozgatórugóját jelentő szexualitás. A pokol létvilágában az elviselhetetlen félelem és szorongás foglyai vagyunk. Az istenek birodalmában érzéki, esztétikai vagy vallási élmények segítenek minket abban, hogy felülemelkedjünk problémáinkon és önmagunkon, de csak időlegesen, és a spirituális igazságok mellőzésével. Még ebben az irigylésre méltó állapotban is jelen van a veszteség érzése és a szenvedés.

Az éhes szellemek birodalmában vékony nyakkal, kicsinyke szájjal, vézna végtagokkal és nagy, felpuffadt, de üres hassal ábrázolt figurák lézengenek. Ez az addikciók, azaz a függőségek tartománya, ahol állandóan olyasmi után kutakodunk, ami enyhülést hozna kielégíthetetlen vágyunkra a megkönnyebbülés vagy a megelégedettség iránt. A sajgó üresség és hiány érzete állandó, mert a hőn áhított szubsztancia, dolog vagy foglalatosság nem pontosan az, amire valóban szükségünk van. Valójában nem tudjuk, hogy mit akarunk, és nem is derül ki egészen addig, amíg éhes szellemként létezünk. Olyan kísértet módjára éljük a saját életünket, ami valójában nem is egészen létezik.

Néhány ember az élete nagy részét egyik vagy másik létvilágban éli le. Sokan közülünk egyetlen nap alatt több birodalomban – talán az összesben is – megfordulnak.

A vancouveri Downtown Eastside-on a drogfüggőkkel végzett orvosi munkám egyedülálló lehetőséget nyújtott számomra azoknak az embereknek a megismerésére, akik csaknem az egész életüket éhes szellemként élik le. Azt hiszem, így próbálnak megmenekülni a pokol létvilágának mindent legyűrő félelmeitől és kétségbeesésétől. A szívükben lakozó fájdalmas sóvárgást néha azok is érzik, akiknek sokkal jobban megy a soruk. Hajlamosak vagyunk elintézni őket azzal, hogy „ez csak egy narkós”, pedig ők valójában nem egy másik világ teremtményei, hanem csak nők és férfiak, akik csapdába kerültek egy olyan szélsőséges helyzetben, amelybe mi is könnyen belecsöppenhetünk. Ezt személyesen is tanúsíthatom. Egy közeli ismerősöm egyszer azt mondta nekem, hogy éhenkórász kinézettel lézengem át az életemet. A pácienseim kényszerbetegségeinek a tükrében kénytelen voltam ráébredni a saját kényszereimre is.

Egyetlen társadalom sem képes megismerni magát, ha nem vesz tudomást a saját sötét oldaláról. Hitem szerint a függőség kialakulásának a folyamata mindenkinél ugyanaz, legyenek azok az én végzetesen drogfüggő Downtown Eastside-i betegeim, vagy a kényszeres nagyevők és vásárlási mániások, a szerencsejátékok rabjai, a szexfüggők, a képernyőik elé lecövekelt szenvedélyes internetezők, vagy a társadalmilag elfogadottabb, sőt néha egyenesen csodált munkamániások. A kábítószereseket legtöbbször figyelemre sem méltatják, mivel azt tartják róluk, hogy nem érdemlik meg az empátiát és a törődést. Történeteik elmesélésekor két szándék vezérelt: egyrészt segíteni akarok nekik abban, hogy meghallják a hangjukat; másrészt be akarom mutatni a természetét és a problémáit annak a küzdelemnek, amelyet az abúzusukon való fájdalmas felülemelkedés érdekében végigszenvednek. Sok dolog közös bennük és az őket kitaszító társadalomban. Látszólag a semmibe vezető utat választották, de így is sokat tanulhatunk tőlük. Életük sötét tükrében felsejlenek a mi életünk körvonalai is.

A téma kapcsán több kérdés is felmerül. Ezek közül néhányat említek:

● Melyek az addikciók okai?

● Milyen egy függőségben szenvedő ember személyisége?

● Milyen élettani folyamatok játszódnak le egy szenvedélybeteg agyában?

● Milyen választási lehetőségei vannak egy addikcióban szenvedőnek?

● Mi a „kábítószer elleni háború” sikertelenségének az oka, és mi lehetne a humánus, tudományosan megalapozott módszer a komoly drogfüggők kezelésére?

● Melyek a nem kábítószeres szenvedélyek enyhítésének lehetséges módozatai – azaz hogyan lehet segíteni a kultúránkhoz kötődő számos addiktív magatartásformán?

Könyvem azokból a tapasztalatokból merítkezik, amelyeket orvosként szereztem a vancouveri kábítószeres gettóban, és azokból a hosszú beszélgetésekből, amelyeket a betegeimmel folytattam – ám az összeset képtelenség lenne felidézni. Sokan abban a reményben vállalták az interjúkat, hogy élettörténetükkel segíthetnek más szenvedélybetegeknek, vagy felkeltik a közfigyelmet az addikciókkal élők problémái iránt. Olyan adatokat, véleményeket és ismereteket is bemutatok, amelyek más forrásból származnak – például a saját addiktív viselkedésmintáimból. Végül megpróbálom összefoglalni mindazt, amit a szenvedélybetegségek kutatásaiból és ezzel összefüggésben a saját agyunkról és személyiségünk fejlődéséről tudunk.

Az utolsó fejezetekben szerepelnek majd a függőségben szenvedő elme gyógyítására vonatkozó tanácsok és javaslatok is, ám ez a könyv akkor sem egy orvosi rendelvény. Csak arról tudok beszélni, amit személyesen megtudtam, és csak azt tudom elmagyarázni, amihez orvosként értek. Nem minden történet végződik hepienddel, ahogyan azt majd az Olvasó látni fogja, azonban a tudomány felfedezései, a szív szava és az elme megvilágosodása azt bizonyítja, hogy mindig van visszaút. A megújulás lehetősége az egész élet során adott. A nagy kérdés az, hogyan támogathatunk másokat – és saját magunkat – ennek a lehetőségnek a kihasználásában.

Művemet az összes éhező szellemtársamnak ajánlom, a HIV-es hajléktalanoknak, a börtönlakóknak és a náluk sokkalta szerencsésebb, otthonnal, családdal, munkával rendelkező, sikeres karriert befutó társaiknak is. Kívánom, hogy valamennyien találjuk meg a saját békénket!

ELSŐ RÉSZ

A POKOLBA TARTÓ VONAT

Valójában mitől is lettem ópiumevő?
A szenvedés, a teljes üresség,
az állandó sötétség vitt rá.

Thomas De Quincey:
Egy angol ópiumevő vallomásai

ELSŐ FEJEZET

Csak ez az egy otthona volt

Ahogy kilépek a rácsos fémajtón a napfényre, egy Fellini-jelenetbe csöppenek. A kép egyszerre ismerős és idegen, álom- és valószerű.

A harmincas éveiben járó, még mindig kislányos, sötét hajú, barna bőrű Eva bizarr kokainflamencót jár a Hastings Street járdáján. Hajladozik a felsőtestével, riszálja a csípőjét, néha lehajol, majd magasba löki egyik vagy mindkét karját, miközben esetlen, de bonyolult piruettekbe kezd a lábaival. Közben folyamatosan engem néz nagy, fekete szemével.

A Downtown Eastside-on az ilyen drogos balettimprovizáció neve „hastingsi lépegetős”, és az ilyesmi errefelé korántsem számít szokatlan látványnak. Az egyik orvosi körutam során láttam egy nőt, aki a Hastings forgataga felett, a magasban adta elő ugyanezt a mutatványt. Egy neonreklám előtt egyensúlyozott a keskeny párkányon, kétemeletnyi magasságban. Egész kis csoport gyűlt össze, hogy megbámulja, de a többi drogos nem rémült meg; inkább szórakoztatta őket a látvány. A balerina néha megpördült, közben kitárta a karját, mint egy kötéltáncos, vagy leguggolt, aztán előre kirúgta a lábát, mint egy légies kozáktáncot járó figura. Mielőtt a tűzoltók feltekerték volna a létrájukat hozzá a magasba, a teljesen elszállt akrobata visszamászott az ablakon át a lakásába.

Eva áthámozza magát a körülöttem csoportosuló embereken. Időnként eltűnik Randall mögött, aki tolószékkel közlekedik. Tagbaszakadt, komoly ábrázatú fickó, és az elsőre szokatlannak hangzó gondolatairól hamar kiderül, hogy nincs mögöttük igazi intelligencia. Épp előadja nekem kedvenc, egyszersmind nélkülözhetetlen motorizált járgányát dicsőítő tirádáját:

– Mit szól hozzá, doki, hát nem elképesztő, hogy Napóleon ágyúit még lovakkal meg ökrökkel ráncigálták át a ruszki pocsolyán és zimankón? Most meg tessék: nekem már ilyen motoros taligám van!

Aztán ártatlan mosollyal és megfontolt ábrázattal felsorol egy rakás tényt, történelmi adatot, ennek meg annak a visszaemlékezéseit, laza gondolattársításokat, képzelgéseket, sőt olyan blőd dolgokat, amelyek már-már őrültségnek hangzanak – de csak majdnem.

– Figyeljen, doki! – emeli fel az ujját. – Napóleon kódexe akkor változtatta meg tökre a közkatonák közlekedését, amikor kellemes bámészkodással teltek a napjaik.

Eva kikukkant a férfi bal válla mögül. Bújócskázik velem.

Randall mellett Arlene áll csípőre tett kézzel, arcán rosszalló kifejezés ül. Filléres farmersortot és szűk blúzt visel, ami ezen a környéken világosan jelzi, hogy mivel keresi meg a kábítószerre valót – és azt is, hogy nagy valószínűséggel már korán a hím ragadozók szexuális zsákmánya lett. Belevág Randall kántáló motyogásába:

– Ugye, nem akarja csökkenteni a gyógyszeradagomat, doki?

Arlene karjai tele vannak vízszintes, sok kis párhuzamosan lefektetett vasúti sínpárra emlékeztető heggel. A régebbiek már kifehéredtek, az újabbak még pirosak. Azért szokta összevagdosni magát borotvával, mert az így okozott fájdalom – még ha csak időlegesen is – elfedi a mélyen a lelkében hordozott sokkal nagyobb sérülés kínját. A nő egyik gyógyszere arra szolgál, hogy elejét vegye ennek a kényszeres önsebzésnek, és állandóan attól fél, hogy csökkenteni akarom az adagját. Sohasem tennék ilyet.

A közelben, a Portland Szálló mellett két zsaru éppen megbilincseli Jenkinst. Jenkins hórihorgas őslakos{1}, vállára hulló, durva fekete lobonccal. Békésen hagyja, hogy az egyik közeg kiürítse a zsebeit, miközben nyugodtan nekidől a falnak, és eszében sincs tiltakozni.

– Igazán békén hagyhatnák! – nyilvánítja ki véleményét hangosan Arlene. – A srác nem árul anyagot! Állandóan cseszegetik, de sohasem találnak nála semmit.

Fényes nappal van; a két rendőr példásan kíméletesen végzi a motozást – bár a pácienseim szerint többnyire nem ilyen következetesek, ami a szelíd bánásmódot illeti. Jenkinst két percen belül elengedik, ő pedig nagy, egyenetlen léptekkel elsiet, és csendesen eltűnik a szállóban.

A rendőri akció néhány perce alatt az abszurditások helybéli fűzfapoétája a százéves háborútól már a boszniai harcokig jutott az európai történelem áttekintésében, sőt előadta vallási okfejtését is a Mózes és Mohamed között eltelt időszak kivesézésével.

– Doki! – folytatja. – Az első világháborút azért csinálták, hogy elejét vegyék az összes többi csetepaténak. Ha ez így van, akkor miért harcolunk még mindig a rák meg a kábszerek ellen? A németeknek ott volt az a monstrum ágyújuk, amit csak Kövér Bertának hívtak, és ami mennydörögve üzengetett a szövetséges hatalmaknak, csakhogy a mondókája egyáltalán nem tetszett a franciáknak és a briteknek. Az ágyúk rosszul rappelnek, rossz a reputációjuk… A raputációjuk rossz, hehe… De doki! Ezek viszik előre a történelmet. Már ha a történelem előrehalad, vagy egyáltalán halad valamerre. Maga szerint halad a történelem, doki?

A féllábú, pocakos és kopasz, örökké vidám Matthew odadöcög a mankójával, és mosolyogva megszakítja Randall értekezését.

– Szegény Máté doktor haza szeretne menni! – mondja jellegzetes, egyszerre csúfondáros és túláradóan szívélyes stílusában.

Úgy vigyorog, mintha egy jó viccet adott volna elő. A késő délutáni nap aranyló fénye megcsillan a bal fülébe aggatott karikák hosszú során.

Eva kitáncol Randall háta mögül. Megfordulok. Mára elegem volt az utcai színielőadásból, és szeretnék elmenekülni. A jó doktor ma már nem akar jó lenni.

A Portland Szálló mellett verődtünk össze ezekkel a Fellini-figurákkal – vagy mondhatnám úgy is, hogy mi, Fellini-figurák –, ott, ahol ők élnek, és ahol én dolgozom. Az osztályom is ennek az Arthur Erickson kanadai építész által tervezett modern, tágas, ugyanakkor praktikus, csupa üveg és beton épületnek a földszintjén kapott helyet. A látványos létesítmény jól szolgálja a lakóit, mióta a századfordulón lecserélték vele a korábban ugyanezen az utcasarkon álló fényűző, előző Portland Szállót. A régi épület kanyargós lépcsőinek, faragott lépcsőkorlátainak, ódivatú lépcsőfordulóinak és hatalmas ablakfülkéinek történelmi hangulata teljességgel eltűnt az új erődítményből. Nekem hiányzik az ódon aura, a hajdani jólét és a rá következő hanyatlás atmoszférája; az egykori eleganciát már csak nyomaiban idéző sötét, felhólyagzott ablakpárkányok látványa. Azt viszont már erősen kétlem, hogy a mostani lakók nosztalgiát éreznének a szűk szobák, a rozsdás vízvezetékek és a csótányok hada iránt. A régi hotel teteje 1994-ben leégett. A helyi újság egy olyan fényképet mellékelt az erről szóló tudósításhoz, amelyen az egyik lakó, egy nő látható a macskájával. A nagybetűs szalagcím szerint Egy hősies rendőr megmentette Pelyhest. A cikk nyomán valaki azzal a panasszal fordult a szálloda vezetőségéhez, hogy ilyen körülmények között nem lenne szabad állatokat tartani.

Ekkor a Portland Hotel Society (PHS – Portland Szálló Társaság), vagyis az épületet fenntartó nonprofit szervezet – amely engem orvosként alkalmaz – úgy döntött, hogy az intézményt átalakítja a hajléktalanok hajlékává. A betegeim nagyrészt drogfüggők, ám némelyiküknek – köztük Randallnek – már eléggé lerobbant az agyi kémiája ahhoz, hogy a valóságból drogok nélkül is csak alig fogjon fel valamit. A legtöbben – mint például Arlene – egyszerre szenvednek mentális és szenvedélybetegségben. A PHS ebben a körzetben több hasonló intézményt is fenntart, így én vagyok a Stanley, a Washington, a Regal és a Sunrise Szálló háziorvosa is.

Az új Portlanddel szemben, az utca túloldalán van az „Army and Navy” (hadsereg és haditengerészet) áruház. A szüleim az 1950-es évek végén – akkoriban még új bevándorlók voltak – ott szoktak ruhát venni. Az áruházban egyébként is előszeretettel vásároltak a kétkezi munkások – és azok a középosztályhoz tartozó szülők, akiknek a csemetéi bolondultak az eredeti katonaruhákért és tengerészdzsekikért. Abban az időben a járdákon olyan egyetemisták nézelődtek, akiknek valamiért érdekes volt a nyomor látványa, de az utcán bőven akadtak alkoholisták, zsebtolvajok, zugárusok és önjelölt hittérítők is.

Ma már más a helyzet. A diákok már hosszú évek óta máshova járnak. Manapság ezek az utcák és sikátorok alkotják Kanada kábítószer-fővárosát, annak is a kellős közepét. Egy háztömbnyire innen állt a Woordward’s Áruház elhagyott épülete, a tetején a kivilágított, hatalmas „W” betűvel, ami akkoriban Vancouver legfontosabb tájékozódási pontja volt. Csövesek és szegénységellenes aktivisták vertek benne tanyát, de nemrégiben lebontották, mert a helyén elegáns lakónegyedet és szociális lakásokat akarnak építeni. 2010-ben a városban rendezik a téli olimpiát, és nyilván tetszetősebbé akarják tenni a sportesemények környezetét. Már el is kezdték a munkálatokat. Sokan attól félnek, hogy a politikusok a világot lenyűgözni akaró nagy igyekezetükben kiseprik a negyedből a szenvedélybetegeket is.

Eva összefonja a karját, aztán hátranyújtja, és lehajol, hogy alaposan szemügyre vegye saját, járdára vetett árnyékát. Matthew jól elszórakozik a drogtól bekattant lány jógamozdulatain. Randall összefüggéstelenül motyog. Vágyakozva arra gondolok, hogy jó lenne elszabadulni innen, mielőtt beáll a csúcsforgalom. Teljesen váratlanul megérkezik a felmentő sereg. A fiam, Daniel fékez le a járda mellett a kocsijával, és kinyitja az ajtót.

– Néha el sem hiszem, hogy ilyen az életem – mondom neki, miközben bekászálódom mellé az ülésre.

– Néha én sem hiszem el, hogy ilyen életed van – mondja bólogatva. – Itt aztán keményen zajlik az élet.

Elindulunk. A visszapillantó tükörben még látom Eva egyre távolodó alakját, amint furcsán behajlított lábbal, fejét félrehajtva gesztikulál.

*

A Portland és a PHS által fenntartott többi épület egy úttörő szociális modell első építőkockái. A szervezet célja, hogy biztonságot és ellátást nyújtson a társadalom peremére sodródott, megbélyegzett embereknek – annak a sokaságnak, akiket Dosztojevszkij „bántalmazottaknak és sérülteknek” nevezett. A PHS megkísérli kiragadni ezeket az embereket abból a közegből, amelyet egy itteni költő úgy jellemez, hogy „a kitaszítottak utcái és a kirekesztettek épületei”.

– Az embereknek csak egy hely kell, ahol élhetnek – mondja Liz Evans, aki korábban ápolónőként dolgozott, és akinek a felső osztálybeli társadalmi háttere látszólag összeegyeztethetetlen azzal a szereppel, amelyet a PHS alapítójaként és igazgatójaként vállalt.

– Szükségük van egy olyan helyre – folytatja –, ahol úgy is létezhetnek, hogy nem ítélik el, nem üldözik, és nem háborgatják őket. Ezeket az embereket általában koloncnak tekintik a társadalom nyakán, bűnözéssel és szociális devianciákkal vádolják őket, és… azt tartják róluk, hogy kár rájuk időt és energiát pazarolni. Még azok is kemény szavakat használnak velük kapcsolatban, akik sajnálják őket a kisiklott életük miatt.

Az 1991-es indulást eleinte meglehetősen szerény anyagi keretek jellemezték, de azóta a PHS komoly intézménnyé nőtte ki magát. Olyan szervezeteket is sikerült bevonnia karitatív tevékenységébe, mint a közeli bankház, a Downtown Eastside-i művészeti galéria, az Insite – Észak-Amerika első biztonságos injekciózást biztosító intézménye –, a közkórház (ahol az öninjekciózó drogosok mély, szöveti fertőzéseit intravénás antibiotikumkúrával kezelik), egy ingyenes ellátást biztosító fogászati rendelő és a Portland Klinika, ahol az elmúlt nyolc évben dolgoztam. A PHS azt tartja legfőbb küldetésének, hogy tisztességes lakhatást biztosítson a hajléktalanoknak.

A statisztikák kérlelhetetlenek. A nem sokkal a Portland megalapítása után elvégzett adatgyűjtés szerint a lakók háromnegyedének ötnél is több lakcíme volt a beköltözésük előtti évben; 90 százalékuk – többnyire többször is, rendszerint lopás miatt – került már összeütközésbe a törvénnyel. Jelenleg 36 százalékuk HIV-pozitív vagy AIDS-es, és csaknem mindegyikük alkoholista vagy valami másnak a rabja – a „más” lehet rizsbor, szájvíz, kokain vagy heroin. Bármi. A gondozottak több mint felénél állapítottak meg valamilyen mentális problémát. A szállóban lakók között ötször akkora a kanadai őslakosok aránya, mint az ország populációjában.

Liz és a PHS többi aktivistája nem tudta elnézni, hogy sok ember egyik krízisből a másikba zuhan, miközben nem létezik számukra szervezett támogatás.

– A rendszer elhagyta őket – mondja Liz –, ezért létrehoztuk ezeket a szállásokat, amelyek megfelelő kiindulási alapot jelentenek más szolgáltatásokhoz és programokhoz. Nyolc évig tartott, mire a pénzalapok előteremtésével, négy tartományi minisztérium bevonásával és négy magánalapítvány segítségével végre megvalósíthattuk az elképzeléseinket. Ma már elmondhatjuk, hogy ezeknek az embereknek van saját fürdőszobájuk, mosodájuk, és a rendelkezésükre áll egy tisztességes hely, ahol tisztességes ételeket ehetnek.

A Portland-modell annyiban egyedi – és ellentmondásos – más addiktológiai szolgáltatásokhoz képest, hogy úgy fogadja el az embereket, amilyenek. Nem számít, mennyire sérültek, mennyire vannak bajban, és milyen bajokat okozhatnak. A mi „pácienseink” nem hibásak abban, hogy nincstelenek, épp csak szegények – akiket ők maguk és a társadalom is megvet. A szállóban nem várnak tőlük semmilyen ellenszolgáltatást vagy fizetséget, nem támasztanak velük szemben követelményeket, nem szabják feltételül, hogy az állapotukban javulásnak kell bekövetkeznie. Próbálnak érzelemmentesen arra koncentrálni, hogy kielégítsék a valódi emberi szükségleteiket azoknak a valódi emberi lényeknek, akiknek sivár jelene a tragikus múltjukban gyökeredzik. Reménykedhetünk benne (és nagyon is bízunk benne), hogy a lakókat megszabadíthatjuk az őket kísértő démonaiktól, és velük együtt mindent el is követünk ennek érdekében. Ugyanakkor tisztában vagyunk azzal is, hogy nem lehet mindenkire ráerőltetni az efféle pszichológiai ördögűzést. Az a szomorú igazság, hogy a gondozottaink többsége ugyanolyan, a törvény rossz oldalán álló szenvedélybeteg marad, amilyen a beköltözésekor volt. Ápolónő volt a ma már két művészeti diplomával is rendelkező Kerstin Stuerzbecher is, aki ugyancsak a PHS egyik vezetője.

– Nem ismerjük az összes választ – mondja –, és nem tudjuk az emberek minden lehetséges szükségletét kielégíteni ahhoz, hogy drámai változást idézzünk elő az életükben. A végkimenetel sikere sohasem csak tőlünk függ, hanem attól is, hogy megvan-e bennük az akarat.

A szállók lakói annyi segítséget kapnak, amennyit a PHS korlátozott anyagi helyzete megenged. A személyzet kitakarítja a szobákat, és segít a legelesettebbeknek a tisztálkodásban. Elkészítik, és kiosztják az ételt. Ha van rá mód, elküldjük az ápoltakat szakorvosi, képalkotó és laboratóriumi vizsgálatokra, vagy más orvosi beavatkozásokra. A metadont, a pszichiátriai és az AIDS-gyógyszereket a személyzet osztja ki. Néhány havonta idejön egy laborasszisztens, aki elvégzi az AIDS- és a hepatitisszűrést, valamint néhány ellenőrző vizsgálatot. Van irodalmi, költészeti és művészeti csoportunk – az irodám falára is fel van akasztva egy tábla, amely tele van a lakók rajzaival. Jár hozzánk akupunktúrás és fodrász; rendezünk mozielőadásokat, és ha sikerül kigazdálkodni, néhanapján kimozdulunk a mocskos Downtown Eastside-ról a természetbe pár napos kirándulásra. Daniel fiam időnként besegít a Portlandnek, és a szállón élőkkel összehozott egy kis zenekart, amely havonta tart előadásokat.

– Néhány évvel ezelőtt rendeztünk egy „Ki mit tud?”-szerű vetélkedőt – meséli Kerstin. – A művészeti és az irodalmi csoportok tagjai léptek fel benne, sőt még kabaréjelenetek is voltak. A képeket kitettük a falakra, a lakók meg felolvasták a verseiket. Egyszer csak odaállt a mikrofonhoz egy régebben itt élő ember. Közölte, hogy nem írt verset, és nem hozott össze semmilyen más alkotást… Csak azt akarta elmondani, hogy a Portland az első otthona. Eddig csak ez az egy otthona volt, és nagyon hálás mindenkinek, amiért ennek a közösségnek a tagja lehet. Nagyon büszke rá, és csak azt sajnálja, hogy a szülei ennek már nem lehetnek a tanúi.

„Csak ez az egy otthona volt” – ez a mondat sok olyan emberre ráillik, aki a Downtown Eastside-on él, „a világ egyik legélhetőbb városában”.{2}

*

A munkám tartogat számomra sikerélményeket, attól függően, milyen hangulatban vagyok, de lehet nagyon lehangoló is. Lépten-nyomon tapasztalom azoknak az embereknek a makacsságát és kezelhetetlenségét, akik kevesebbre tartják az egészségüket és a jólétüket, mint a drogok iránti pillanatnyi vágyuk gyors kielégítését. Hiába akarom elfogadni őket ilyennek – legalábbis elvben –, néha azon kapom magam, hogy legbelül nem értek velük egyet, elítélem őket, elutasító vagyok velük, és elvárom tőlük, hogy megváltozzanak. Én vagyok ellentmondásos, nem a pácienseim. Bennem van a hiba – még akkor is, ha a pozíciómból fakadó nyilvánvaló erőfölény miatt gyarlóságomat könnyű az ő problémájukká tennem.

A betegeim addikciói minden terápiával szemben komoly kihívást támasztanak. Nagyon nehezen lehetne hozzájuk hasonló beteg embereket találni, akik ennyire elutasítják az önmagukkal való törődést és mások segíteni akarását. Néha szó szerint úgy kell bevonszolni őket a kórházba. Kai-nek egyszer súlyos fertőzés alakult ki a csípőjében, mozdulni sem tudott, és fennállt a lehetősége annak, hogy örökre lebénul. Hobónak a szegycsontjában keletkezett egy olyan csonthártyagyulladás, amely ráterjedhetett volna a tüdejére. Mind a két férfi annyira várta a következő kokain- vagy heroinlöketet – vagy a következő „pofát”, azaz kristályos metamfetamint, („kristálymet”-et{3}) –, hogy teljesen jelentéktelenné vált számukra a saját egészségük. Mások egyszerűen csak félnek minden hatósági vagy hivatalos ügyben eljáró személytől, és/​vagy nem bíznak meg az intézményekben, de hogy miért, azt lehetetlen kiszedni belőlük.

– Azért drogozom, hogy ne érezzem azt a kurva szar érzést, ami akkor jön rám, amikor nem csinálom – közölte velem egyszer sírva Nick, a negyvenéves heroin- és kristálymetfüggő. – Ha nem érzem belül az anyagot, akkor depressziós leszek.

Az apja folyamatosan azt sulykolta bele az ikerfiaiba, hogy nem egyebek, mint „egy darab szar”. A testvére még kamaszkorában öngyilkosságot követett el, Nick pedig egész életére drogfüggő lett.

A kínzó érzelmek poklának létvilága a legtöbbünk számára ijesztő; a drogosok attól félnek, hogy örökre csapdába kerülnének benne, ha nem jutnának kábítószerhez, ám a „menekülésnek” ezért a módjáért rettenetes árat fizetnek.

A Portland Szálló cementlappal borított folyosóit és a liftet rendszeresen takarítják, néha naponta többször is. Szükség is van rá, mert néhány páciens tele van tűszúrásokkal, és az elfertőződött sebeikből időnként bőven szivárog a genny. Gyakran folyik vér, amikor verekszenek, sőt néha meg is késelik egymást, emellett az is előfordul, hogy belőve vagy a kokain kiváltotta paranoia miatt véresre vakarják magukat. Egy férfi a fogaival szokta felmarcangolni a bőrét, hogy kizavarja alóla a képzeletbeli bogarakat.

A Downtown Eastside-on természetesen van részünk igazi fertőzésekben is. A rágcsálók átrágják magukat a falakon, hogy ki-be járjanak a szálló és a mocskos hátsó sikátorok között. Sok betegem ágya, ruhája és teste tele van élősködőkkel. Időnként egy-egy szoknyából vagy nadrágszárból a rendelőben is ki-kipottyan néhány csótány, hogy sietve menedéket keressen az asztalom alatt.

– Szeretem, ha van mellettem egy-két egérke – mondta egyszer egy fiatalember. – Megeszik a csótányokat meg a poloskákat. Azt már nehezebben viselem, ha az ágybetétembe fészkelnek be a kölykeikkel.

Rovarok, gennyes kelevények, vér és halál – csupa olyan csapás, amely egykor Egyiptomot sújtotta.

A Downtown Eastside-on megdöbbentő munkakedvvel végzi a dolgát a halál angyala. A harmincöt esztendős heroinista Marcia elköltözött tőlünk, és kibérelt a közelben egy lakást. Nemsokára rémült telefonhívást kaptam: valószínűleg túladagolta magát. Amikor odaértem, a szerencsétlen nő az ágyában feküdt, a szeme kitágult, és láthatóan már órák óta halott volt. Fektében felfelé fordított tenyérrel kitárta a karját, mintha azt mondaná:

– Még ne! Korán jöttél el értem, nagyon-nagyon korán!

A talpam alatt recsegtek a műanyag fecskendők, ahogy odamentem a holttesthez. Marcia kitágult pupillái és néhány további jel egyértelművé tették, hogy mi történt. Nem túladagolásban halt meg, hanem heroinmegvonásban. Néhány percig elálldogáltam az ágya mellett, és megpróbáltam meglátni benne azt a kedves, bár általában szórakozott emberi lényt, akit megismertem. Amikor elindultam kifelé, akkor érkezett meg nagy szirénázás közepette a sürgősségi mentő.

Marcia alig egy héttel korábban járt a rendelőben. Jó kedve volt; segélyért folyamodott, és szüksége volt a segítségemre az orvosi nyomtatványok kitöltéséhez. Előtte fél évig nem láttam. Közönyös beletörődéssel elmagyarázta, hogy az eltelt idő alatt a barátjának, Kyle-nak segített – pontosabban Kyle 130 ezer dolláros örökségének az eltapsolásában segédkezett, amiből sok narkós barát és élősdi is jócskán kivette a részét. A nagy népszerűség ellenére teljesen egyedül érte a halál.

Másik nagy veszteségünk Frank volt, a visszaeső heroinista, aki csak akkor engedett be mogorván a Regal Szállón levő szűk, rendetlen szobájába, ha nagyon beteg volt.

– Kurvára nem akarok kórházban meghalni! – jelentette ki, amikor egyértelműen kiderült, hogy hozzá is bejelentkezett az AIDS.

Frank ugyanúgy nem tűrt ellentmondást ebben a témában, ahogyan semmi másban sem. 2002-ben meg is halt rongyos vackán, de az akkor is az ő vacka volt. Jólelkű fickó volt, és ezt a folytonos zsémbelődése és gorombasága sem tudta elrejteni. Az életéről sohasem mondott semmit, de a néhány hónappal a halála előtt írt, Downtown pokolba tartó vonata című verse némi bepillantást nyújt átélt szenvedéseibe. A vers nemcsak Frank gyászhimnusza, hanem azé a több tucat nőé is – narkósoké, utcalányoké –, akiket a Vancouver melletti hírhedt Pickton-sertésfarmon meggyilkoltak.

Ébren jártam a várost,
Hogy gyógyszert leljek a kínra,
De nem leltem mást,
Csak egy jegyet a pokolba tartó vonatra.

Egy farmon, ide nem messze,
Barátaim haltak meg ott.
Már nem szenvednek,
Elérték mind a pokolba tartó vonatot.

Adj megnyugvást lelkemnek,
Mikor indulok az útra,
Add át nekem is

A jegyemet a pokolba tartó vonatra.
Egy jegyet a pokolba
induló vonatra.
Csak egy jegyet a pokolba tartó vonatra.

Palliatív orvoslással foglalkozom, így gyakran találkozom gyógyíthatatlan betegekkel és a halállal is. Ha belegondolunk, az addiktológiai betegek gondozása is nagyrészt palliatív, vagyis a szenvedésük enyhítését szolgáló munka. Aligha reménykedhetünk abban, hogy bárkit is meggyógyíthatnánk. Nem tehetünk mást, mint megpróbáljuk elviselhetővé tenni számukra a függőség, a drogok megvonása és a járulékos tünetek hatásait – és azt a szenvedést, amellyel a jogrendszerünk és a kultúránk sújtja a szenvedélybetegeket. A legtöbb páciensem nem éri meg az öregkort – kivéve azt a néhány szerencsést, akik tényleg képesek maguk mögött hagyni a Downtown Eastside-i kábítószeres kolóniát. A betegeim többnyire viszonylag gyorsan elmennek a HIV vagy a hepatitis C valamelyik szövődményében, agyhártyagyulladásban, vagy a hosszú ideig tartó öninjekciózás miatt szinte törvényszerűen fellépő súlyos fertőzésekben. Sokan viszonylag fiatalon rákosak lesznek, mert a folyamatos stressznek kitett, legyengült immunrendszerük képtelen felvenni a harcot a korai rosszindulatú daganatos elváltozásokkal. Így halt meg a Stevie nevű lány is. Májrákos lett, és csak a végstádiumban fellépő sárgaság tudta eltüntetni az arcán örökké jelenlevő édes-bús kifejezést. Persze az is gyakran előfordul, hogy valamit elszúrnak, és egyszerűen túladagolják magukat, mint a Sunrise Hotelben Angel, vagy a felette levő emeleten Trevor, aki mindig úgy mosolygott, mintha soha semmi sem zavarná.

Egy februári estén az egyik közeli szállóban lakó Leona arra ébredt, hogy 18 éves fia, Joey élettelenül, mereven fekszik mellette az ágyban. Előző nap az utcán szedte össze a fiút, és hazavitte, nehogy kárt tegyen magában. Egész éjjel virrasztott mellette, de délelőtt elnyomta az álom. A srác délután felébredt, és az alvó anyja mellett túllőtte magát.

– Amikor felébredtem – mesélte Leona –, Joey mozdulatlanul feküdt. Azonnal tudtam, hogy meghalt. Hiába jöttek ki a mentősök, már semmit sem tudtak tenni. A kisfiam már halott volt.

A gyásza egy tengert is megtöltene, és egész életében mardossa majd az önvád.

A Portland Klinika egyik állandó lakója a fájdalom. Az orvosin minden medikus megtanulja, hogy a gyulladás három tünete latinul: calor, rubor és dolor – meleg, (bőr)pír és fájdalom. Betegeimnél gyakran lépnek fel gyulladások a bőrükön, a végtagjaikon, a különféle belső szerveikben, és ezeket a problémákat üggyel-bajjal – még ha néha csak ideiglenesen is – kezelni tudom. De milyen terápiával segíthetnék rajtuk akkor, ha a gyulladás a lelkükben van, és már gyermekkorukban elképzelhetetlenül gyötrelmes kínokat éltek át, hogy később gépiesen, újra és újra tovább kínozzák magukat? És hogyan segítsek rajtuk akkor, ha a szenvedéseik napról napra elviselhetetlenebbek lesznek a kirekesztettségük miatt? A tudós és irodalmár Elliot Leyton szerint „a szegények, a szexmunkások, a drogfüggők, az alkoholisták és a bennszülöttek intézményesített megvetését elősegítő rasszista, szexista és osztály-előítéletek bele vannak építve a kanadai társadalomba”1. Itt, a Downtown Eastside-on a fájdalom kinyújtja felénk a kezét, és pénzért könyörög, hogy kábítószert vehessen. A szemekből néz ránk hidegen, keményen, lenézően vagy alázatosan és szégyenkezve. Hízelegve kérlel, vagy erőszakosan üvölt ránk. Minden szó, minden pillantás, minden erőszakos cselekmény vagy kiábrándult gesztus a lealacsonyító gyötrelem története; egy olyan önmagát író regény, amely minden egyes nap újabb fejezettel bővül, de aligha végződik jól.

*

Miközben Daniellel hazafelé tartunk, a CBC-t hallgatjuk a kocsi rádióján. A szokásos délutáni egyveleget sugározzák – könnyed csevegés, klasszikusok, jazz. Belém hasít a városi adó és a hátam mögött hagyott zavaros világ hangulata közötti diszharmónia, és eszembe jut az aznapi első páciensem.

Madeleine görnyedten ül a széken, keze a combján, sovány, inas teste rázkódik a zokogástól. Előrehajol, tenyerébe hajtja az arcát, időről időre ökölbe szorul a keze, és ritmusosan ütögeti a halántékát. A szemét és az arcát eltakarja egyenes, barna, előrehulló haja. Az alsó ajka duzzadt, sebes, szivárog belőle a vér. Erős, fiús hangja remeg a dühtől és a fájdalomtól.

– Már megint rábasztam! – kiabálja. – Mindig én szívom meg mások hülyeségét! Ezek a rohadékok pontosan tudják, hogy bármikor megszívathatnak!

Köhög, miközben a könnyek végigfolynak a nyakán. Úgy adja elő az eseményeket, mint egy szánalomért esedező, segítségért könyörgő gyerek.

A története egy jól ismert Downtown Eastside-i téma egyik variációja: a drogosok egymás közötti kizsákmányolása. Három ismerős nő adott Madeleine-nek egy százdollárost. Az egyezség úgy szólt, hogy a nő egy Spic nevezetű illetőtől vesz tizenkét kavics cracket. Egy adag az övé lesz, valamennyit elfogyaszt a három ismerőse, a maradékot pedig jó pénzért továbbadják. A nők azt mondták, félnek, hogy a rendőrök meglátják őket. Lezajlott az ügylet, a pénz és a kavicsok gazdát cseréltek. Tíz perccel később a „nagy Spic” elkapta Madeleine-t.

– Belemarkolt a hajamba, lerántott a földre, és ököllel belevágott a pofámba.

A százdolláros hamis volt, a három nőismerős meg persze hogy adta az ártatlant.

– Mocskosul rászedtek. Hízelegtek nekem: „Ó, Maddie, haver vagy, a barátnőm.” Nekem pedig fogalmam sem volt, hogy hamis a százas.

A betegeim már máskor is emlegették Spicet, aki számomra már-már mitikus figura volt, mivel még sohasem találkoztam vele. A Portland Szálló körüli utcasarkokon gyakran álldogálnak csapatokba verődött, mélyen az arcukba húzott fekete baseballsapkát viselő, fiatal, olajbarna bőrű közép-amerikai srácok. Amikor elmegyek mellettük, még akkor is elkezdik mély, suttogó hangon kínálni a portékájukat, ha látják, hogy a sztetoszkópom a nyakamban lóg. Azt mormolják, hogy „fel, le” vagy „jó kavics”. (A „fel” a stimuláns, a feldobó kokaint jelenti; a „le” a nyugtató hatású heroint; a „kavics” pedig a kokain intenzív, de rövid hatású, szabadbázisos formájának, a „crack”-nek egy adagját.) Néha egyik-másik észbe kap, és elkezd pisszegni:

– Hé, nem látjátok, hogy orvos?

Lehet, hogy Spic is valamelyik ilyen csoport tagja, de az is előfordulhat, hogy egy általános névről van szó, amely bármely banda bármelyik tagját jelentheti. Nem tudom, kicsoda, és nem tudom, hogyan került ide, Vancouver rossz hírű és szegény külvárosába, ahol kokaint terjeszt, és felpofozza a csontsovány nőket, akik lopnak, csalnak, könyörögnek, és olcsó orális szexet nyújtanak azért, hogy vásárolhassanak tőle. Vajon hol született? Milyen háború, milyen válság miatt hagyták ott szülei a tanyájukat vagy a hegyekben meghúzódó szülőfalujukat, hogy az Egyenlítőtől messze, északon keressenek új életet? Mi lehetett az ok – a hondurasi nyomor, a guatemalai milícia zsarnoksága vagy El Salvador halálosztagai? Hogyan lett Spic gonosztevő abban a történetben, amelyet ez a sovány, zavarodott nő előadott nekem a rendelőben?

Madeleine még mindig szipog. Megmutatja a sérüléseit, és arra kér, hogy ne tegyem ki a szűrét, amiért nem jelent meg a múlt héten a metadonos ellenőrzésen.

– Már hét napja nem ittam lét sem – mondja.

A szlengben a „lé” a narancsízű folyadékban feloldott por alakú metadont jelenti, amelyet az opiátok megvonási tüneteinek az enyhítésére használnak. A páciensek nem vihetik haza a gyógyszert, hanem rendszeresen vissza kell járniuk az aktuális adagért a kiváltás helyére – a gyógyszertárhoz vagy a metadonos bódéhoz –, és ott, szoros felügyelet alatt kell elfogyasztaniuk.

– Az utcán nem akarok segítséget kérni senkitől – folytatja Madeleine –, mert az egész istenverte életemben az adósuknak tartanának, még akkor is, ha megadnám a tartozásomat. És itt vannak ezek hárman… Azt mondják: „Itt van ez a nyomorult Maddie! Ezt bátran megszívathatjuk.” Tudják, hogy nem vagyok bosszúálló, és ez a szerencséjük, mert ha az lennék, akkor biz’ isten kinyírnám valamelyik kurvát. De én nem akarom az életemet a rácsok mögött tölteni egy hülye picsa miatt, akivel sohasem kellett volna összekeverednem. Szívesen megtenném, de kurvára nem érné meg.

Átadom a metadonos receptet, és mondom neki, hogy jöjjön vissza beszélgetni, miután kiváltotta a gyógyszertárban. Madeleine megígéri, hogy visszajön, de aznap már nem látom – mint mindig, most is csak akkor jön majd vissza, ha már nagyon hiányzik neki a következő adag gyógyszer.

Aznap délelőtt járt a rendelőben Stan is, egy negyvenöt éves őslakos, aki frissen szabadult a börtönből. Ő is metadonért jött. A másfél éves elzárás alatt pocakot eresztett, kikerekedett, és ettől megpuhultak a vonásai. Odalett az a kőkemény, macsós aura is, amelyet magas, kisportolt termete, sötét pillantása, apacsos haja és harcsabajsza sugárzott. Lehet, hogy azért látszik puhábbnak, mert a börtönben teljesen leszállt a kokainról. Kinéz az ablakon az utca túloldalára, ahol néhány narkós cimborája lézeng az Army and Navy előtt. Élénken gesztikulálnak, miközben fel és alá mászkálnak – láthatóan teljességgel céltalanul.

– Nézze meg őket! Ezek örökre ideragadtak – mondja Stan. – Tudja, doki, ezeknek az élete balra a Victory Square-ig, jobbra meg a Fraser Streetig terjed, de ennél tovább sohasem jutnak. Én viszont elmegyek, mert nem akarom itt elvesztegetni az életemet.

Kicsit elgondolkozik.

– Bár, a franc tudja – folytatja. – Hiszen nézzen csak ide, még zoknim sincs!

Mutatja agyonhasznált edzőcipőjét, majd megrángatja formátlanná buggyosodott, piros melegítőnadrágját, amelynek a szára jó néhány centivel a bokája fölött ér véget.

– Ha ebben a szerelésben felszállnék a buszra, mindenki azonnal tudná, mi a dörgés – mondja keserűen. – Elhúzódnának tőlem, vagy megbámulnának, mások meg egyszerűen rám se néznének. Úgy érezném magam, mint egy földönkívüli. Nem lenne egy perc nyugtom se, míg vissza nem térnék. Nem csoda, hogy mindenki örökre itt ragad.

Stan tíz nap múlva, egy márciusi napon állított be a következő metadonreceptért, és még mindig az utcán élt. Aznap szürke volt az ég, esett, és az évszakhoz képest nagyon hideg volt.

– Ne tudja meg, hol töltöttem az éjszakát, doki! – mondja.

A legtöbb vancouveri krónikus, kőkemény függőségek által sújtott embernek szinte szögesdróttal körbevett területnek számít a Main Street és a Hastings Street környéke. Természetesen tudják, hogy ezen a „kerítésen” kívül is van világ, de az már szinte elérhetetlen a számukra, mert az a világ fél tőlük, elutasítja őket, és nem érti meg az itteni embereket, akik valószínűleg nem is tudnának benne életben maradni.

Egy történet szerint valaki egyszer megszökött a szovjet Gulag egyik táborából, de miután már egy ideje éhezett, elege lett a viszontagságokból, és önként visszament.

– A szabadságot nem nekünk találták ki – mondta rabtársainak. – Örök életünkre ide vagyunk láncolva még akkor is, ha nincsenek rajtunk láncok. Hiába szökünk meg, hiába bolyongunk a kinti világban, a végén úgyis mindig visszajövünk.2

*

A Stanhez hasonlók a legelesettebbek, a legszegényebbek, és az ilyen embereket hanyagolja el legjobban minden közösség. Nem vesznek róluk tudomást, lemondanak róluk, emiatt ők is lemondanak saját magukról, és felmerül a kérdés, miért vannak mégis olyanok, akik megpróbálják felkarolni őket. Az én esetemben az elhivatottság még első éveimből, a nácik által 1944-ben megszállt Budapestről származik. Akkoriban egyszerűen csak egy zsidó kisfiú voltam, ám ez bőven elég volt ahhoz, hogy egész életemre fogékony legyek mások szörnyű sorsa és szenvedései iránt – különösen, ha nem ők tehetnek róla.

A betegeim iránti empátia tehát a gyermekkoromban gyökeredzik – bár néha felgyülemlik bennem a szerencsétlen pácienseim iránti megvetés vagy harag, és ilyenkor hajlamos vagyok rá, hogy elítéljem őket. Később elmesélem majd saját addiktív hajlamaim okait, amelyek gyermekkori élményeimmel állnak kapcsolatban. A lelkemben, legbelül nem sokban különbözöm a betegeimtől – néha szomorúan veszem tudomásul, hogy pszichológiai értelemben mennyire hasonlítok hozzájuk, és milyen kicsinyke az az isteni kegyelem, amely elválaszt tőlük.

Az egyetem utáni első, teljes munkaidős orvosi állást ugyanitt, a Downtown Eastside-on kaptam egy klinikán. Ez még csak egy rövid, mindössze féléves epizód volt, de már akkor tudtam, hogy később visszajövök ide, amikor másfelé vitt az élet. Amikor húsz évvel később lehetőségem nyílt rá, hogy a régi Portland orvosa legyek, azonnal lecsaptam rá, mert úgy éreztem, hogy így helyes; ez a munka ötvözi azt a kihívást és tartalmat, amelyre életemnek abban a szakaszában szükségem volt – nem egyszerűen csak pillanatnyi szeszélyből cseréltem fel a családorvosi praxist egy csótányoktól hemzsegő szállóra.

Hogy mi vonzott ide? Mi, akik itt dolgozunk, mindannyian egy olyan belső késztetésnek engedelmeskedünk, amely ugyanazon a frekvencián rezeg, amelyen a gondjainkra bízott itteni kifacsart, lelkileg és fizikailag elgyötört emberi lények életének a húrja. Természetesen mi naponta hazatérünk az otthonunkba, megvannak a saját odakinti érdekeltségeink és kapcsolataink, míg az itteniek csapdába estek városi Gulagjukban.

Vannak emberek, akik azért vonzódnak a szenvedőkhöz, mert azt remélik, hogy mások kínjainak a látványa megszabadítja őket a sajátjuktól. Mások azért jönnek ide, mert szenvedélyesen úgy érzik, hogy itt van a legnagyobb szükség szeretetre. Vannak, akiket a szakmai kihívás vonz, mert ez a munka ebben a tekintetben is emberpróbáló. A csekély önbecsüléssel bírók azért érezhetik magukat jól ebben a környezetben, mert jót tesz az egójuknak az itt élők tehetetlenségének a látványa. Másokat a függőségek ereje csal ide, mert képtelenek kezelni a saját addikcióikat, sőt talán nem is tudnak róluk. Véleményem szerint a legtöbb itteni orvos, ápoló és más Downtown Eastside-on dolgozó egészségügyi és szociális szakember többsége a felsorolt motívumok valamilyen kombinációja miatt választotta ezt a munkát.

Liz Evans 26 évesen jött a környékre.

– Rengeteg volt a munka – idézi fel. – Akkor már gyakorlott ápolónő voltam, és azt gondoltam, itt majd jól tudom hasznosítani a tapasztalataimat. Ez igaz is volt, de hamar rájöttem, hogy nem sokat tudok nyújtani az itt élőknek, mert nem tudom megmenteni őket a gyötrelemtől és a bánattól. Nem tudtam mást felajánlani nekik, csak azt, hogy sétálgatok velük, és úgy viselkedem, mint egy másik, megértő emberi lény.

– Volt itt egy nő – folytatja –, nevezzük Julie-nek. Hétéves korában örökbe fogadták, aztán a mostohaszülei nem engedték ki a lakásból, éheztették, és rendszeresen verték. A nyakán volt egy jókora heg, mert tizenhat éves korában késsel megpróbált öngyilkosságot elkövetni. Felnőttként fájdalomcsillapítók, alkohol, kokain és heroin keverékén élt és dolgozott az utcán. Az egyik este megerőszakolták. Amikor visszajött a szállóra, zokogva belekuporodott az ölembe. Egyre csak azt hajtogatta, hogy az ő hibája, mert rossz ember, és nem is érdemel mást. Nagyon rosszul volt, alig lélegzett. Csendesen ringattam, és azon törtem a fejem, hogyan segíthetnék a szenvedésein. Valósággal letaglózott a sorsa.

Liz rádöbbent, hogy Julie kínjai benne is mély, sajgó fájdalmat váltanak ki.

– Ekkor jöttem rá valamire – teszi hozzá. – Nagyon kell vigyáznunk arra, hogy a saját problémáink ne váljanak a korlátainkká.

– Hogy miért vagyok még mindig itt? – kérdi elgondolkozva Kerstin Stuerzbecher. – Eredetileg azért jöttem ide, mert segíteni akartam. Most pedig… még mindig segíteni szeretnék, de másképpen. Már tisztában vagyok a képességeimmel, és azok határaival. Tudom, hogy mit tudok megtenni és mit nem. Képes vagyok arra, hogy itt maradjak, bizonyos élethelyzeteikben támasza legyek az ittenieknek, és segítsek nekik abban, hogy azok legyenek, akik. Közösségként pedig kötelességünk… hogy az ittenieket támogassuk, és olyannak tiszteljük őket, amilyenek. Ez az, ami itt tart.

Az egyenletben van még egy tényező, és ennek sok Downtown Eastside-on dolgozó ember is tudatában van: erre a helyre jellemző a valóság érzete, a társadalmi szerepjátékok és trükkök, valamint a színlelés hiánya. Itt az a realitás, hogy ezek az emberek nem tudják másnak láttatni magukat, csak olyannak, amilyenek valójában.

Igen, hazudnak, csalnak és manipulálni akarnak másokat, de a magunk módján mi is ezt tesszük. Az itteniek abban különböznek tőlünk, hogy ők nem tudnak úgy tenni, mintha nem lennének hazugok, csalók és manipulátorok. Nyíltan nem tesznek eleget a felelősségvállalási kötelezettségeiknek és a társadalmi elvárásoknak. Nyíltan lemondanak arról, hogy elfogadják őket, és a függőségeik kedvéért lemondanak minden másról is. Ennek semmi köze sincs a normális – kinti – világ szabványaihoz. Paradox módon szenvedélybetegségük kényszeres megtévesztési szándékával leplezik az őszinteségüket.

– Mit várt tőlem, doki, hiszen függő vagyok?

Ezt egy aprócska, sovány, negyvenhét éves férfi betegem kérdezte tőlem egyszerre cinkos és lefegyverző mosollyal, amikor fondorlatosan ki akart csikarni belőlem egy morfinreceptet – sikertelenül. Engem lenyűgöz ez a brutálisan nyílt álságosság. Valószínűleg mindenki kellemesen élné meg, ha fittyet hányhatna a hibáira.

– Ezen a környéken őszinték az emberek közti interakciók – mondja Kim Markel, a Portland Klinika nővére. – Itt tényleg az lehetek, aki valójában vagyok. Nekem ez jó érzés. Az emberre állandó nyomás nehezedik, hogy alkalmazkodjon a kórház vagy más közösségek normáihoz. Az itteni munka teljesen más. Ezeknek az embereknek egyszerű, nyers szükségleteik vannak. Már nincs mit takargatniuk, ezért én is őszinte lehetek abban, amit csinálok. Nem kell teljesen másnak lennem a munkám során, mint amilyen egyébként vagyok.

A nyughatatlan, ingerlékeny drogosok erővel vagy csellel mindent elkövetnek a következő „lebegésért”, de nem idegen tőlük az emberi jóság és kölcsönösség érzése sem.

– Mindig meglep, hogy mennyire kedvesek tudnak lenni – folytatja Kim. – Általában nagyon erőszakosak, de sokan törődnek egymással – teszi hozzá Bethany Jeal, aki ápolónő az Insite-nál. – Megosztják az ételüket, a ruháikat és a piperéiket; bármit, amijük van.

Az Insite Észak-Amerika első biztonságos injekciózást biztosító intézménye, amely a Portlandtől kétsaroknyira, a Hastingsen található. A drogos ápoltak ott is, és másutt is odafigyelnek beteg társaikra, és néha sokkal többet törődnek velük, mint saját magukkal.

– Ahol lakom – mondja Kerstin –, nem ismerem a második szomszédomat. Homályosan rémlik, hogyan néz ki, de fogalmam sincs, mi a neve. Itt nem így van. Itt mindenki ismer mindenkit, és ez jó. Persze hátrányai is vannak, mert ha dühösek, akkor mindenkire dühösek lehetnek; ha meg nem, akkor az utolsó dollárjukat is megosztják a másikkal.

– Ezek nagyon kemény emberek – folytatja –, és sok a súlyos erőszakos cselekmény, amit előszeretettel világgá kürtöl a média. Ám a keménység nagy érzelmeket tud kihozni, sőt örömöt és örömkönnyeket is előcsal. Van az egyik lépcsőfordulóban egy virág, amit észre sem vettem, de a Washington Szálló egyik egyszobásának a lakója észrevette, mert ő mindennap látja. Ez az ő világa, és más dolgokra figyel oda, mint én…

Jókedvben és humorban sincs hiány. Amikor a Hastingsen sorra járom a szállókat, az utcán gyakran barátságosan hátba veregetnek, és utánam kurjantanak egy-egy sebtiben faragott, viccesnek szánt dalocskát, mint a minap a Washington kapujából:

– Doktor, doktor, a maga szíve hova húz?

– Magának kéne egy löket rhythm and blues – énekelem vissza a vállam fölött.

Oda se kell néznem; pontosan tudom, kivel adtuk elő az alkalmi duettet. Wayne az, egy napbarnított férfi, koszos, szőke fürtökkel. Olyan lenne a karja, mint Schwarzeneggernek, ha nem borítanák csuklójától a válláig tetoválások.

A múltkor egy útkereszteződésben vártam, hogy fehérre váltson a lámpa{4}, amikor megállt mellettem Laura, a negyvenes éveiben járó, hányatott sorsú kanadai őslakos nő, akinek a kábítószer, az alkohol és a HIV-pozitivitás sem tudja elvenni a jókedvét. Ahogy a lámpa átváltott vörös kézről fehér, gyalogló figurára, Laura csilingelő, kissé gúnyos hangon felkiáltott:

– Fehér ember mondja: menj!

Egy darabig egyfelé mentünk, közben Laura néha elnevette magát azon, amit mondott, én meg rajta mulattam.

A vicces kedv sokaknál gyakran csap át maró öngúnyba.

– Képzelje, doki, régebben fekvenyomásnál száz kilóval szériáztam – meséli Tony, aki iszonyúan sovány, árnyéka régi önmagának, mert AIDS-ben haldoklik –, most meg már a dákómat is alig bírom felemelni.

A betegeimet nagyon érdekli, ki vagyok valójában. A gyerekekhez hasonlóan őket sem nyűgözik le a címek, nem foglalkoznak azzal, hogy mit értem el az életben, vagy milyen hangzatos tudományos fokozataim vannak. Az ő érdeklődésük közvetlenebb, számukra lényegesebb dolgokra szorítkozik. Spontán módon fejezik ki a büszkeségüket azért, mert az orvosuk időnként megszólal a televízióban, vagy könyveket ír, de ezen a ponton túl nem érdekli őket semmi, ami nem velük kapcsolatos. Csakis azzal foglalkoznak, hogy emberként milyen vagyok, és milyen nem vagyok. Minden áldott nap árgus és csalhatatlan szemekkel figyelik, hogy velük együtt létezem-e; hogy magamhoz hasonló érző, reménykedő, vágyakozó embernek tekintem-e őket. Azonnal tudják, mikor érdekelnek valóban a jólétükkel kapcsolatos problémáik, és mikor akarom lerázni őket. Mivel általában képtelenek megfelelően törődni magukkal, ezért rendkívül érzékenyek arra, hogy mennyire képes gondozni őket az a személy, akinek ez a dolga.

Sok erőt ad ehhez a munkához az a légkör, amelynek a hangulata ennyire távol áll a mindennapok világától, és amely ennyire megköveteli a hitelességet. Akár tudatában vagyunk, akár nem, a legtöbbünknek nagyon fontos a hitelesség; a szerepek, a titulusok és a gondosan kimunkált egyéni imázs mögötti valóság. A Downtown Eastside-ot a kínzó problémák, a nyomor, a betegségek és a bűnözés ellenére is az igazság friss levegője uralja még akkor is, ha ez a kétségbeesés megkopott és elgyötört igazsága. Ennek a valóságnak a tükrében mi, emberek – individuumként és kollektív társadalomként is – magunkra ismerhetünk. Az a félelem, gyötrelem és sóvárgás, amit ebben a tükörben látunk, a saját félelmünk, gyötrelmünk és sóvárgásunk. És a miénk mindaz a szépség, szánalom, bátorság vagy puszta eltökéltség is, amelynek itt tanúi lehetünk.

Jegyzetek

I. A pokolba tartó vonat

1 Elliot Leyton: Death on the Pig Farm: Take one. (Halál a sertésfarmon: az első támadás.); Stevie Cameron: The Pickton File (A Pickton-akta) című írásának áttekintése. The Globe and Mail, (2007. június 16.) D3.

2 Anne Applebaum: A Gulag története. Ford. Tomori Gábor, N. Kiss Zsuzsa. Budapest, 2005, Európa.

Tartalom

A szerző megjegyzései

Előszó

Éhes szellemek: a függőségek birodalma

I. A POKOLBA TARTÓ VONAT

1. Csak ez az egy otthona volt

2. A drogok halálos szorítása

3. A paradicsom kulcsa: a függőség mint a szorongás előli menedék

4. Doki, nem hiszi el, milyen életem volt!

5. Angela nagyapja

6. Terhességi napló

7. Beethoven szülőszobája

8. Fénynek pedig lennie kell!

II. ORVOS, GYÓGYÍTSD MEG MAGADAT!

9. Hatalmába keríti, hogy megismerje

10. Tizenkét lépéses napló: 2006. április 5.

III. MEGVÁLTOZOTT ÁLLAPOT: A FÜGGŐ AGY

11. Mi az addikció?

12. Vietnamtól a „patkányparkig”: okoznak-e a drogok addikciót?

13. Az agy megváltozott állapota

14. Puha, meleg ölelés a tűtől

15. Dopamin, kokain és cukorkák: az addikció melegágyai

16. A kisgyerek, akit nem hagytak felnőni

IV. A FÜGGŐ AGY FEJLŐDÉSE

17. Az ő agyuknak esélye sem volt

18. Trauma, stressz és az addikció biológiája

19. Nem a génekben van

V. AZ ADDIKCIÓ FOLYAMATA ÉS AZ ADDIKTÍV SZEMÉLYISÉG

20. Megteszek mindent, hogy elkerüljem a semmit

21. Túl sok idő külső dolgokra: az addikcióra hajlamos személyiség

22. Gyenge szeretetpótlékok: a viselkedési addikciók és eredetük

VI. EGY LEHETSÉGES EMBERI VALÓSÁG: A KÁBÍTÓSZER-ELLENES HARCON TÚL

23. A diszlokáció és az addikció társadalmi gyökerei

24. Ismerd meg ellenségedet!

25. Az elbukott háború

26. A választás szabadsága és a szabadság választása

27. A felvilágosult drogpolitika körvonalai

28. Egy fontos kis lépés: az ártalomcsökkentés

VII. A GYÓGYULÁS ÖKOLÓGIÁJA

29. Az együttérző kíváncsiság ereje

30. A lelki klíma

31. Négy lépés és még egy

32. A józanság és a külső környezet

33. Néhány szó a családhoz, a barátokhoz és a gondozókhoz

34. Semmi sincs veszve: az addikció és a spiritualitás

Epilógus: Emlékek és csodák

Utóirat

FÜGGELÉK

I. Örökbefogadással és ikrekkel kapcsolatos félrevezető tanulmányok

II. Egy közeli kapcsolat: a figyelemhiányos szindróma és az addikciók

III. Az addikció megelőzése

IV. A tizenkét lépés

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Engedélyek

{1} A szerző politikailag korrekt szóhasználatának megfelelően a fordításban az őslakos, őslakó, bennszülött szavak Amerika őslakóinak leszármazottait jelentik. Természetesen ez nem vonatkozik a párbeszédek szöveghű fordításában előforduló eltérésekre. (A ford.)

{2} Legalábbis a nemzetközi sajtó gyakran hivatkozik így Vancouverre – legutóbb a The New York Times 2007. július 8-án. (A szerző)

{3} Magyarországi szlengnevei még: alfonz, amfecó, amfóra, fecske, forró jég, jég, kristály, kristályüveg, kvarc, penge, rezsó, shabu, Tina, üveg. (A ford.)

{4} Kanadában a gyalogosoknak sok helyütt nem zölden világító, hanem fehér figura jelzi, hogy szabad az áthaladás. (A ford.)