Stefanos Xenakis

CSODÁK KISKÖNYVE

102 történet
az élet szeretetéről

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

ΣΤΈΦΑΝΟΣ ΞΈΝΑΚΗΣ: ΤΟ ΔΩΡΟ –
Ένα τετράδιο θαυµάτων,
Key books, Athén, 2018.

Fordította Purosz Alexandrosz

© 2018 by Stefanos Xenakis

Hungarian edition © Open Books, 2021

Hungarian translation © Purosz Alexandrosz, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés Tamás László

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-055-2

Tartalom

Bevezető

Lili

A komboloi

Tiszteld a szüleidet!

Talált pénz

A te földed

Az öltözőből rúgott gól

Rágót?

A céljaid adják ki az életed

Szörnyella de Frász

Gyökerek

Lehet, hogy jól mennek a dolgok?

A humor

Lehetetlen, hogy mindenki szeressen

Vízfolyás

Mennyibe kerül egy kis üveg víz?

Less is more

A jel

A saját dolgoddal

Lásd meg a szépet!

Tizenöt óra Veriában

A villanyszerelő

Forduljon Kosztaszhoz!

Ez is el fog múlni

A légy és a méhecske

A koldus

Miért?

Paradicsom utca

Kapcsold ki a tévét!

Ki vagy?

Csodák kiskönyve

Hétvége az Athosz-félszigeten

A kukorica

A jógaoktató

Mennyibe kerül egy ötvenes?

A szép szó

Szeresd a pénzt!

Az ajándék

Kirándulás az élet

A vizespalack

Legyen kellemes a hete!

Vannak az életnek szabályai?

Az öteurós

A fűrész

Madame Sousou

A lehúzatlan vécé

A születésnap

A mélygörög

Isten keze

Válaszolj, ne reagálj!

Szuperapuka

Szűz Mária legyen veled!

A kifőzde

A korpa

Az élet művészete

A kísérő

Emma

Az egyenlet

Mitől sikeresek egyesek?

Öröm

Az én vakmerőségem

Szeretlek

Félelmetes!

Oseola

Spagettirecept

Kit érdekel?

Nick

Otthon, édes otthon!

Figyelj a passzra!

Savanyúvíz

Zárd be az ablakokat!

Ioannidisz úr

Vigyázz magadra, mint a szemed fényére!

Bullying

Tárd ki szélesre!

A tolvaj

Az úszómester

A dobos

Beszélj magadban!

A pakisztáni

A görög nagylelkűség

A gyengeségeid

A boldogság

Szerelem

High score

Téged egyébként rendesen megfizetnek?

Légy pontos!

Kiválóságok

A pillangó

A műhely

Ne hagyd abba!

Adj magadból!

Extra mile

Egy dologra koncentrálj egyszerre!

A cél, hogy elsüllyedjünk

Egy reggel Vuliagmeniben

A varázsszemüveg

Kettő van belőled

A telefonhívás

Könnyedén

Eltökéltség

Ne legyen igazad!

Csak a szeretet

A mesteremnek, Andonisznak,
és Thanaszisznak, aki elvitt Andoniszhoz

Bevezető

Ötödik osztályos lehettem. Mégis úgy emlékszem, mintha most történt volna. Fizikakönyv. A legtöbb ember csak néz, állt benne. De kevesen látnak. Akkor még nem értettem, hogy van ez.

Aztán megértettem. Megtanultam én is látni. Megtanultam a szememmel fényképezni. De még inkább a szívemmel. Megörökíteni azt, amit többnyire kis dolognak nevezünk: a naplementét, egy virágot, egy mosolyt, egy mozdulatot. Megtanultam észrevenni a szépséget mindenben. Még abban is, ami nem szép.

Megtanultam adni magamból. Az életemből. Összekötni azt mások életével. Úgy, hogy eggyé váljunk. Mint a gyertyák lángja nagyhéten. És akkor megértettem, hogy ez az én utam.

Utána megtanultam merni. Szembenézni önmagammal. A félelmeimmel. A megszokásaimmal, a rigolyáimmal. A kényelmemmel. Megtanultam kitörni a zárkámból. Mindennap. Minden órában. Minden pillanatban. Megszabadulni a béklyóimtól.

Majd megtanultam választani. Megtanultam, hogy én választok. Megtanultam emelt fővel járni. Bátran mosolyogni. Kimondani az igazamat. Megosztani a jó szót. Ahogy a régiek mondták, a nyelvemet az elmémbe mártani, vagyis előre gondolkodni. Keményen dolgozni az álmomért. Megtanultam, hogy az életet nem ajándékba kapom. Megtanultam, hogy azt nekem kell elnyernem. Napról napra. Percről percre.

Egy kedves bácsikám szokta mondani, hogy az étel addig tart, amíg a szájunkban van. Ezért kell jól megrágni. Ha lenyeljük, vége. Az élettel is pont így van. Megtanultam jól megrágni. És élvezni is. Mint anyám főztjét, amelynek az illata betöltötte a lakást. Megtanultam nem állva habzsolni. Megtanultam jelen lenni.

Egyszer egy parasztember ásott, szól a történet. Az ásójával valami keménybe ütközött, és eltört. A paraszt megharagudott, de aztán csak kiásta! Egy ládikót talált. Kinyitotta. Kincs volt benne. Pont így tanultam meg én is felnyitni a ládikót. Az sem tartott vissza, hogy a ládikó kívülről nem szép. Megtanultam, hogy a legjobb ajándékok nincsenek szépen becsomagolva. Megtanultam, hogy az élet Ajándék.

Végül megtanultam elfogadni a gyengéimet. Megtanultam tisztelni és szeretni azokat, és velük együtt magamat is. Bennük rejlett a kulcs önmagamhoz. Ahelyett, hogy igyekeztem volna kevesebbet hibázni, hagytam, hogy többet vétsek. Így fogyatkoztak meg a hibáim.

Úgy tíz éve, hogy elkezdtem írni a saját, csodákkal teli könyvecskémet. Ha úgy tetszik, naplóba foglalt napi hálaadásaimat.

Először hiába kerestem a csodát. Aztán kezdtem észrevenni. Végül nem győztem betelni vele. Minden csoda volt, amit láttam. Amit átéltem. Amit kimondtam. Amit bejártam. Az, hogy meleg, puha ágy várt rám egy nehéz nap után. Így alakult át az életem. Megtelt szépséggel. Aztán rájöttem, hogy a szépség nem abban van, amit látok, hanem magában a szememben.

Azóta folyamatosan írok a könyvecskébe. Mindig magammal viszem. Bármerre jártam, írtam. A munkahelyemen, a vonaton, otthon. Megtöltöttem a sorokat szép szavakkal, az oldalakat fantasztikus csodákkal, a könyvespolcomat számtalan jegyzetfüzettel.

És akkor történt valami varázslatos dolog. Egészen váratlanul. Nem írtam többé a noteszembe. Nem írtam többé magamnak. Elkezdtem írni a környezetemben élőknek. Megosztottam velük azt a csodát, ami nem fért már belém.

A könyv, amelyet a kezedben tartasz, az életből merít.

Az életemből. Az életünkből.

Nincs benne túl sok szó, de szeretet annál több.

Bízom benne, hogy olyan bőkezűen ajándékoz majd meg a szépséggel, ahogy engem.

Ha csak egyetlen ember belelapoz, nem volt hiábavaló megírnom. Nem volt hiábavaló megszületnem.

Stefanos Xenakis

Lili

Megrettentem. Reggel hétkor nem szokott csörögni a telefonom. A lányokat többnyire én hívom, hogy jó reggelt kívánjak nekik, de általában valamivel később. A nagylányom volt. Zokogott.

– Apa, Lili meghalt. Reggel holtan találtam a ketrecében.

Lili a nyuszija volt.

Zokogás.

Én meg zavarban vagyok.

– …figyelj, Avra, mióta is van meg nekünk Lili?

– Nem régóta, apa, öt-hat éve.

– Avra… Ennyit élnek a nyulak! – csúszott ki a számon.

Zokogás.

– Kicsim, attól kezdve, hogy megszületünk, egy dolog biztos: hogy meg fogunk halni.

Minden véget ér, hogy újrakezdődhessen. Minden elkezdődik, hogy véget érhessen.

– Lili hatévesen legalább annyi mindent megélt, mint egy ember száz év alatt. Kölykei születtek, boldog volt, szeretett és szerették. Kevés ember él olyan szépen, mint Lili, kicsim. – Csönd a vonal túlsó végén. – Mindannyian elmegyünk egyszer, drágám. Lili száz évet élt. Te mennyit szeretnél? Kétszázat vagy háromszázat?

Mintha kuncogást hallanék…

A gyerekeknek meg kell ismerniük az életet. Az árnyékos oldalát is. Fogtam hát az apám ásóját, Lilit a dobozában, és mentem a lányokért az iskolába.

– Akarjátok, hogy eltemessük együtt?

A kisebbik azonnal rávágta, hogy igen. A nagyobbik nyelt egy nagyot, majd bólintott. Elmentünk a kedvenc dombunkhoz, Vuliagmenibe. Oda, ahol aranyszínt ölt a tenger délutánonként.

Nehezen találtunk olyan helyet, ahol gödröt tudtam ásni. Óvatosan kiemeltem a selyempapírba bugyolált Lilit a dobozból. Olyan volt, mint egy kis menyasszony. A tenyeremre fektettem, hogy a gödörbe helyezhessem. De a nagyobbik esélyt sem adott. Kivette a kezemből, mint egy anya a gyermekét. Óvatosan lefejtette róla a selyempapírt. Az arcához emelte. Egy utolsó puszit adott neki. Gyengéden a gödörbe fektette, majd egy kis káposztalevelet tett mellé, hogy ne éhezzen.

– Csukd be a kis szemed, Lilikém! – mondta neki. Betakarta a selyempapírral, mintha az ágyikójában lenne. Aztán szórtak még mellé pár szál cikláment, végül betemettük. Tettünk oda két követ is, hogy emlékezzünk majd, hol alszik a drága nyulacskánk.

Aztán elmentünk fagyizni.

– Az életben minden benne van, gyerekek. Egy dolog minden. Csak mi, emberek választjuk külön a jót és a rosszat. Az eső és a hőség egy dolog. Élet és halál egy dolog. Szeretet és félelem egy dolog. Tenger és hegy egy dolog. Szélcsend és vihar egy dolog. A kánikula után jön a zivatar. A nyár után a tél. A jó után jön a rossz. Régen csak az egyik részét szerettem, most már az egészet – mondtam, hátha sikerül lelket önteni beléjük.

Nem számítottam válaszra. A kisebbik azonban így szólt:

– Szóval akkor, apa, te szereted azt, amit nem szeretsz?

A komboloi

Mögöttem ült. Sosem láttam még. A zenész a színpadon hirtelen rázendített. Szó szerint magával ragadott minket. Ekkor figyeltem fel rá először. A komboloi hangjára. A gyöngyfüzérére, amint ütemesen csattog. Pont mögöttem. Kínzó monotóniával, akárcsak a csöpögő vízcsap. Először tapintatosan fordultam hátra, hogy magától kapjon észbe, zavar. Régimódi komboloi volt, borostyánköves. Az illető középkorú férfi, olyan hatvanas. Nem tűnt fel neki, hogy idegesít. Rövid időre abbahagyta. Azt hittem, vette a lapot. Aztán újrakezdte, én meg újra hátranéztem. De hiába!

Az énem egy fele nem merte megszólítani. A vívódásom azonban csak pár másodpercig tartott. Hamar döntöttem. Tudok már nem magamban fortyogni. A tekintetemmel szóltam hozzá. Rámutattam a gyöngyfüzérre, és elmosolyodtam. Nem esett le neki. Felém nyújtotta. Azt hitte, hogy pörgetni akarom. Szívből jövő nevetéssel válaszoltam. Szokás szerint megindított a görögök nagylelkűsége, akik mindig készek adni. Inkább elmagyaráztam neki. Kedvesen. Ebben van a titok nyitja: hogy tartsd féken a haragod. Máskülönben elbukod az igazad.

Végül megértette. Mosolygott. Úriember volt. Azonnal abbahagyta. Nemsokára hallottam, amint a lánya azt mondja mellette: „Én is szólni akartam, apa.”

Régen ki nem nyitottam volna a szám. Magamba fojtottam volna. De ezzel nem tettem jót senkinek. Főleg magamnak nem. Rettenetes, ha kevésnek érezzük magunkat. Ha úgy gondoljuk, hogy nem számítunk. Hogy senki sem figyel ránk. Még mi magunk sem. Sokszor éreztem már ezt a saját bőrömön. De a másik félnek sem jó. Esélyt sem adunk neki rá, hogy változtasson. Viszont csakis szépen szóljunk hozzá! Akárcsak önmagunkhoz. Ez a két dolog párban jár. Bizony!

A bátorság megváltoztatja az életedet. Különösképp, ha jól nevelt gyerekként nőttél fel. Ne hagyd, hogy az illemtudás gúzsba kössön!

A szünetben beszélgetésbe elegyedtem az illetővel. Barátságosan viselkedett. Az életről diskuráltunk, annak apró örömeiről. Kedélyes volt, temperamentumos és közlékeny. Vállon ragadott. Nevetett. Aztán odaadta a gyöngyfüzérét, hogy az én kezemben legyen. „Ennyivel tartozom”, mondta a tekintetével, és rám kacsintott.

Imádom ezt az országot.

Imádom ezeket az embereket.

A görögöket.

Akik igazán nagylelkűek.

Tiszteld a szüleidet!

Egy barát Szalonikiből. Kétméteres, szép szál legény. Régen, ha Athénba jött, mindig beültünk valahová. Csak mi, ketten. Olykor becsíptünk. A bor megoldja az ember nyelvét.

A stílusa lehengerlő volt. Mindig jól beszélt a csibész.

Azon az estén a nőkről esett szó.

– Sztefanoszkám – kezdte a szája sarkában huncut mosollyal –, elárulom én neked, mit mondott az apám a nőkről. – Ami a legrosszabb egy férfiban, az a legjobb egy nőben…

Mindkettőnkből kitört a nevetés. De nemcsak a túlzás miatt, hanem azért is, ahogy mondta.

És ahogy hahotáztunk, a barátom egyszerre csak sírva fakadt. Először csöndesen sírt, aztán hevesebben, végül már hangosan zokogott. Elképzelni sem tudtam, mi lelte. És azt sem tudtam, miképpen kellene reagálnom. De tiszteltem a barátomat és a pillanatot is, így hát tiszteletben tartottam a bánatát.

– Mi a baj, Babisz? kérdeztem tőle végül.

– Az apám! Nincs már velem. Hirtelen ment el, évekkel ezelőtt. Én meg, a seggfej, még azt sem tudtam neki elmondani, mennyire szeretem. Csak, amikor itt hagyott, akkor ébredtem rá, milyen nagyszerű ember volt.

Csak néztem a barátomat, és osztoztam a fájdalmában.

Az életben sok mindent természetesnek veszünk. A szüleink létezését is. Aztán egyszer csak elhagynak bennünket, mi pedig itt maradunk az adósságainkkal. Mindazzal, amit el akartunk nekik mondani, de nem mondtunk ki soha. Ha a te szüleid még élnek, akkor ne várj tovább, menj, és látogasd meg őket! Még ma.

A világ nincs tekintettel a késlekedésre, ha üt az utolsó óra.

Öleld őket magadhoz!

Csak bátran!

És mondd meg nekik, mennyire szereted őket!

Annyit tettek érted!

Csak ha már neked is gyerekeid lesznek, akkor érted meg, mennyi mindent.

Anélkül, hogy bármilyen viszonzást vártak volna.

Csak szeresd őket!

Ezt szeretnék.

És mutasd ki nekik a szeretetedet!

Ha el is követtek hibákat, jó szándék vezérelte őket.

Bocsásd meg nekik!

Az ő szüleik is elkövették.

Te is el fogod követni a gyermekeiddel szemben.

És el fog jönni az a nap – amit kívánok neked –, amikor ők is magukhoz ölelnek téged.

Amikor megbocsátanak neked.

Szeresd a szüleidet!

Úgy, mint a gyermekeidet.

Ha nem volnának a szüleid, gyermekeid sem lennének.

Mivel te magad sem léteznél.

Talált pénz

Reggel volt. Vezetés közben szinte mindig előzékeny vagyok. Apróság ez, ami boldoggá tesz. A bevásárlóközpont elől egy kis, négyajtós autó készült kihajtani. Megálltam, hogy elengedjem. Kellett egy másodperc, talán kettő is, hogy felismerje a szándékomat. A kocsiban egy hatvan körüli, ápolt külsejű, szépen fésült, rövid hajú nő, mellette a barátnője. Mindkét keze a kormányon. Kedvesen rám mosolygott. Sebességbe tette a váltót, és elindult. De a lényeg csak ezután jött. Mielőtt kihajtott volna a főútra, sokatmondó mosollyal visszanézett rám. Felém fordította a tekintetét, és megint nevetett. De ezúttal az arcának és talán egész lényének minden rezdülésével, ami végtelenül személyes volt. Amíg tartott a piros. Majd a csodás mosolyát azzal zárta, hogy lágyan lehunyta a szemét, a hálája jeléül. Erre lehetne azt mondani, hogy második orgazmus, mindjárt az első után. Váratlanul, sokkal hevesebben. A hölgy elment, de a mosolya velem maradt, hogy tovább melengesse a szívemet. Sokáig a hatása alatt voltam. Magam sem gondoltam volna.

A nap felénél jártunk. Valamikor kora délután Vuliagmeni végénél, a jobb oldali sávban álltam, és írtam valamit a mobilomon. Teljesen belemerültem. A szemem sarkából megpillantottam egy autót a járdán, de semmi mást. Ahogy a lámpa zöldre váltott, láttam, hogy a sofőr esdeklőn engem néz. Eléggé kilátástalannak tűnt a helyzete. Még ha be is engedem, kérdéses, hogy van-e annyi hely, hogy elém furakodjon. Egy furgon volt, az ablaka lehúzva. A sofőr egy óriásbébi, mosolygós, pufók babaarccal. Kecskeszakállas, vékony keretes szemüveggel. Olyan arc, amilyet az ember biztos, hogy kiszúr az osztálytablón. Beengedtem. Nem számított rá. Csodás, gyermeki mosolya beragyogta az egész arcát, mosolyogtam én is. Sokatmondón nézett rám, éppen úgy, ahogy az iskolában néztünk a padtársunkra, mialatt a pad alatt átadta a dolgozat megoldásait, amikor már minden remény veszni látszott. Csodás egy mosoly volt! Kilógatta a kezét, hogy azzal mondjon köszönetet. Kicsit odébb, ahol a Vuliagmeni sugárútnak vége, még a fejét is kidugta, úgy integetett. Kitartóan, hálálkodva. Mintha most jöttek volna ki a vizsgaeredményei, amelyekből megtudta, hogy átment. Egy újabb hatás. Ismét boldogsággal telt el a szívem és a szemem is. Mintha a két hatás összefolyt és eggyé vált volna. A teljesség érzése, amire nem találsz szavakat, hogy leírd. De talán nem is kell!

Élvezem az élet minden apró örömét. Kimondhatatlanul. Mintha talált pénz lenne.

Messziről szemembe ötlik a pénz csillogása. Lehajolok, és felveszem. Egyenként, minden érmét. Van egy titkos széfem, valahol legbelül. Ott őrzöm. Az idők során kész vagyonra tettem szert. Napról napra leszek egyre gazdagabb. És boldogabb. És az sem érdekel, hogy mennyi az értéke.

Csak az enyém emelkedjen!