CSÁNYI VILMOS

JEROMOS, A BARÁTOM

A kutyák szerint a világ

© Csányi Vilmos, 2021

© Open Books, 2021

Csányi Vilmostól az Open Books
gondozásában megjelent:

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Segítség, kutyás lettem!

Felelős kiadó Halmos Ádám

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Rubik Ági | submachine

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-048-4

MOBI ISBN 978-963-572-049-1

Tartalom

Bevezető mentegetődzés

Jeromos megérkezik

Bukfenc mint tolmács

A szeretet kölcsönös

Hogyan lesz valamiből valaki

A szociális megértés – egy másik hálózati tulajdonság

A szociális megértés alapja – a szabályok és a rítusok követése

Jeromos felismeri a szabályokat

A pislákoló kutyaelme problémája

A nyelv küszöbén, vagy fél lábbal már bent?

Ha…, akkor…

Végső vakkantás!

Bevezető mentegetődzés

A Kutyák szőrös gyerekek című könyvemben megkíséreltem a kutyaelmét tudományos eszközökkel leírni. A Segítség, kutyás lettem! című könyvecske pedig könnyed formában – a tudományos vértezet súlya nélkül – tartalmaz olyan gondolatokat, megfigyeléseket, amelyek talán a hasznára lehetnek egy kutyagazdának. Most valami más következik. Már régen elhatároztam, hogy egyszer teljesen szubjektív módon mesélek majd egyetlen kutyáról, és arról, hogy a mindennapok történetein keresztül hogyan lehet egyetlen kutyaszemélyiséggel megismerkedni, azzal barátságot kötni, valamint a kapcsolatból hogyan lehet óvatos tudományos sejtéseket megfogalmazni a kutyaszemélyiség szerkezetéről működéséről anélkül, hogy azt várnám az olvasótól, hogy mindjárt bizonyítva is lássa az olvasottakat. A tudományos érdeklődésű olvasók most kerüljenek, nem a tudományról, hanem sokkal fontosabb dolgokról: Jeromosról és rólam lesz szó.

Jeromos a barátom.

A fenti sorokat tizenegy éve írtam. Jeromos két éve ment el, és tényleg a barátom volt, amíg élek, nem felejtem el. A könyv új kiadása az ő tiszteletére készült.

Nógrád, 2013

Csányi Vilmos

Jeromos megérkezik

Bukfenc egészen nyolcéves koráig egyetlen kutya volt nálunk, ennek minden előnyével és hátrányával, amikor az élet egy váratlan fordulattal Jeromost ajánlotta nekünk. Nem akarok én persze mindent az életre fogni, nekünk is volt ebben szerepünk. Különösen Évinek, akinek az állandó segítőkészsége már sok ember életét tette igen bonyolulttá, néha a miénket is. A dolog úgy kezdődött, egészen pontosan emlékszem rá, illetve rájuk, mert a dolgok a legritkábban kezdődnek csak úgy egyetlen szálon, hogy azután majd visszamenőleg mindent erre az egyetlen gyenge szálra lehessen kenni. Szóval, az egyik kezdet akkor történt, amikor nógrádi kertünkben időzvén mindhárman, Éva, Bukfenc és én délutáni sétára indultunk, és séta közben egy autó lefékezett mellettünk, amelynek gazdája – kedves ismerősünk – üdvözölt, majd megkérdezne, hogy nem tudnánk-e valami kiadó kölyök pulit vagy pumit, mert ő és a felesége éppen egy ilyen kiskutyát szeretne. Éva természetesen tudott. Ő mindig tele van kiadó kutyákkal, némelyiket például Zsolti barátunknál helyezi el átmeneti szállásra, aki egy út menti fogadó rendkívül rokonszenves és elsőrangú pincére, mellesleg a kilökött kutyák gyámolítója. Most azonban nem Zsolti-féle kutyák jutottak Éva eszébe, hanem Janka, „aki” (a továbbiakban persze a macskakörmöket el fogom hagyni ilyenkor, megvan rá az okom) egy kertész barátunk kutyája, és mivel éppen néhány nappal előbb látogattuk meg, itt indult számunkra is rejtve a történet másik szála.

Tudtuk, hogy Janka vemhes, egy arra sétáló husky kannak fogadott átmeneti hűséget, de idős, elfoglalt gazdái már nem akarnak kutyakölykökkel bajlódni. Szóval, egy esetleg megmenthető – kirimánkodható – leendő kis korcsot ajánlott Éva ismerősünknek mint egy kitűnő, éppen most megszületni készülő, helyes kis pumit.

Az illető elégedett volt.

Én kevésbé, mert Janka gazdái még nem is sejtették, hogy Janka valamelyik kölykét hat hétig majd nevelniük kell. Hamarosan megtudták, és Évi minden rábeszélőképességére szükség volt, hogy rávegye őket egy, legalább egy „kisfiú” megtartására. 1997. május 17-én megszületett, megtartották, nevelték, és mivel egyetlen kölyök volt, rendkívül gyorsan fejlődött. Éva természetesen látogatta is. A világ legaranyosabb, zsemleszínű kutyája, ugyan semmi pumi jellege nincsen, leginkább egy kicsi farkasra hasonlít, de nagyon kedves és érdeklődő.

– Nem okoz esetleg problémát, hogy ismerősünk egy pumit kért?

– Ugyan, egy keverék kutya mindig értelmesebb, egészségesebb, mint ezek a túltenyésztett, idegbeteg, érzékeny fajkutyák.

– Nem tudom, Janka gazdája mit szólna ehhez az elmefuttatáshoz, ha hallaná, csak amiatt aggódom, hogy a leendő gazda mit fog szólni a kis zabikutyához.

– Jó, jó, szólok neki.

És szólt, és mint rendesen, kedvességének, érveinek ismerősünk nem tudott ellenállni. Persze jó lesz az, ha csak félig pumi is.

Az ismerős persze családjának csak az egyik tagja, és korántsem biztos, hogy a döntéshez szükséges felhatalmazással is rendelkezett. Bár Évát ez a dolog nem különösebben érdekelte. Eljött a kölyök elhozatalának napja, amihez egy különleges kiskutyavackot is szerzett, hogy majd az autóban ne tudjon belőle kiugorni, de azért vezetés közben is lehessen simogatni, mert ugye az elválasztott kölykök néhány napig nagyon keseregnek, és állandóan babusgatni kell őket. Szóval, minden elő volt készítve, amikor – egészen pontosan kettő nappal az elhozatal előtt – üzent az ismerős. Sajnálja, de nekik fajtiszta pumi kell.

No, ez az állandó segítségi viszketegség megint gyümölcsözött, jönnek a bonyodalmak. Most kire sózzak rá egy hathetes kis korcsot?

Két nap alatt három áldozat is jelentkezett, önként. Meg vagyunk mentve! Fogok én két kutyával kínlódni? Egy fenét.

Az adott napon – szombat volt – Évi elment a korcsért. Hát ilyen zsemleszínű gyönyörűséget én még nem láttam. És milyen önálló, aktív, mint kiderült, az autóban sem nyivákolt, meg később se, ahogy az éppen elválasztott kiskutyák szoktak. Sőt a kertben azonnal önálló felfedezőútra indult. Csak ámultunk. Különösen Bukfenc, akinek persze nem akartuk az egész komplikált esetet minden apró részletével elmesélni, hiszen két nap múlva amúgy is megszabadulunk ettől a kis gombóctól, ezért azt mondtuk neki, hogy ez az ő kiskutyája. Forgatta a fejét, hallgatta a magyarázatot, és azonnal birtokba is vette a kiskutyáját.

Szerintem egy ideje már gondolt arra, hogy ha nekünk van kutyánk, akkor miért ne lehetne egy neki is.

Szóval, az első nap nagyon jól telt el, a kiskutya – nevet majd a gazdája adjon neki – ott szaladgált az alsó kertünkben, a konyha és a vendégszoba környékén. Estefelé, amikor sötétedni kezdett furcsa, dühös kaffantásokat hallottam a vendégszobából, kiderült, hogy ez a kis valami egy törülköző sarkával a szájában próbál az ágyra felugrani, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy az eddig alomnak szolgáló törülközőt éjjelre egy kellemesebb, magaslati sarokba helyezze.

Nocsak.

Törülközőt, kiskutyát megragadtam és a távolabbi felső házban, ahol a hálószobáink vannak, helyeztem el, Éva ágya mellett (az ő ötlete volt az egész, akkor simogassa is majd egész éjjel). De nem volt semmiféle éjjeli nyavalygás, másnap kora reggel megint lementünk az alsó házba, ahol Bukfenc egészen jól elvolt a kiskutyájával.

A következő este Éva visszament Pestre, de előtte el akart mindenkitől búcsúzni, mint rendesen, és keresni kezdte a kiskutyát, aki eltűnt. Se konyhában, se vendégszobában, se bokrok alján, sehol nem találtuk.

Biztosan felment aludni a helyére, mondta Évi, aki ezek szerint úgy gondolja, hogy ennek a kis dögnek már helye is van nálunk.

No, pont egy hathetes, kis újszülött fog neked felmenni a felső házba, ahol még csak egyszer aludt, ezt megnézném magamnak. Szóltam a széles körű etológiai ismereteken alapuló tudás bizonyosságával. És kerestük tovább.

Tudós ember is tévedhet. Ez a kis kurva, tényleg a felső házban volt. A törülközőjén feküdt ott, ahol az előző nap ágyaztunk neki, Éva szobájában. Érdekes, magától felment. Egy ilyen korú kiskutyának állandóan mellettünk kéne csámborognia, és legfeljebb a konyhában vagy a közeli vendégszobában nyomhatná el az álom. Különös.

Évi ujjongott. Mindig ujjong, ha kiderül, hogy a tudomány – azaz én – sem csalhatatlan. Évinek megvan a véleménye a tudományról. Végül elment, és én is a szobámba tértem. Egy óra múlva Évi telefonál, érdeklődvén, hogy hogyan vagyunk – akinek két X-kromoszómája van, mint a hölgyeknek, annak folyamatosan kell tudnia, hogy szerettei hol vannak, mit csinálnak és éppen hogy vannak –, jól, mondtam. Amikor telefonálás közben megjelent ez a kis lógó fülű mazsola a törülközővel a szájában. Rám pillantott, majd kiválasztott az ágyam végén egy kellemes rést a fal és az ágy között, és igyekezett a nagy törülközőt a már ismert dühös kaffogások közepette oda betuszkolni.

Ez a bestia nálam akar aludni! – ébredtem rá a szörnyű felismerésre.

Évi elment, ezért vackát önállóan áthelyezte az én szobámba. Megáll az eszem! Hogy jön ilyesmihez egy hathetes valaki? Mi folyik itt?

Vannak pillanatszerű felismerések és gyors döntések. Az evolúció során ilyen előnyös képességeket szerzett az ember. Erre épül a modern társadalom. És csak az ökör következetes.

Évi még lógott a telefonon, így első kézből tudhatta meg, hogy sajnos, minden logikus, racionális megfontolás ellenére ezentúl nekünk két kutyánk lesz. Hiszen, ha egy már amúgy is van, nem jelent az már, akkora különbséget (nem a fenét!). Valamint, hogy mindenképpen össze kellene hasonlítani Bukfenc eddig ismert viselkedését egy ugyanolyan környezetben nevelt másik kutyáéval (ez a környezet persze éppen Bukfenc miatt egészen más lesz), és ez tulajdonképpen a munkám része, hiszen évek óta a kutyaelme szerkezetét vizsgáljuk a tanszéken, és én itthon is sokat dolgozom (otthon viszont valóban dolgoznom kellene, és nem kutyákkal játszani).

– Értem, persze, logikus. Tudtam én ezt előre, csak nem akartam mondani. Hogyan akarod hívni?

– Jeromos.

– Miért pont Jeromos?

– E pillanatban azt hiszem, hogy azért, mert úgy néz ki, mint egy Jeromos, de lehet, hogy később egyéb érveket is találok.

– Jó, nekem mindegy. Akkor most mondjam le annál a három ismerősnél? Biztos?

– Biztos.

Na, így kezdődött, és csak hetek múlva jutott eszembe, hogy Jack London Beszélő kutya című könyvének, gyermekkorom legkedvesebb olvasmányának főhőse volt Jeromos.

Bukfenc mint tolmács

Jeromos, a „beszélő kutya”. No, ez nemhogy nem beszél, de még arra sem figyel, ha mi mondunk valamit. Amúgy nagyon jól elvan. Állandóan Bukfenc körül sündörög, aki ezt meglehetősen utálja, de tűri szépen, csak az állandó fülrágásért haragszik meg néha, de hát olyan rágni való fülei vannak.

A jövevény az első napokban egyáltalán nem figyelt rám, csak a nevét hallotta meg nagy nehezen, és mivel a névtanítás ugye azzal jár, hogy hívjuk a nevén, és ha jön, akkor apró jutalomfalatocskát kap, egy nap alatt megtanulta azt, hogy a Jeromos szó hallatán oda kell gurulni a jutalomért, ha éppen úgy gondolja, hogy most jutalmat akar kapni.

A kutyák egészen különleges helyet foglalnak el az ember által genetikai módszerekkel megszelídített, háziasított állatok között. A disznók, kecskék vagy, mondjuk, a baromfiak védelmet, táplálékot kapnak, és egészen addig, amíg a védelem és etetés számláit az ember be nem nyújtja nekik, tulajdonképpen élhetik a maguk természetes életét. Persze a legtöbbször be vannak zárva, de néhány ezerévnyi háziasítás után ez már nem sokat számít, mert akkor sem mennek világgá, ha, mondjuk, egy tanyán, szabadon tartják őket. A leglényegesebb változás tehát az, hogy kiveszett belőlük az embertől való félelem, valamint az, hogy békésen tűrik az ember terelését, fogdosását. Szelídek.

Egészen más a helyzet a kutyával. A kutyák is szelídek persze – általában –, de őket nagyon sokféle szolgálatra használjuk, és bár egy láncra kötött, szerencsétlen házőrző sorsa nem sokban különbözik egy disznóétól – legfeljebb a tor marad el, legalábbis a világnak ezen a táján –, a többi kutyának nagyon sok a dolga. Százféle különleges feladatot láthatnak el a kutyák, és ilyenkor a szelídség mellett, a legfontosabb az, hogy az emberrel, a gazdával állandó kommunikációs kapcsolatban legyenek. A kutya olyan háziállat, amely együtt él az emberrel, és mindennapi élete során nem azt várják tőle, hogy kövér legyen, tojást tojjon vagy sok szőrt növesszen, hanem mindig valamiféle értelmes viselkedést. No, persze nem a kutya, hanem az ember szempontjai szerint. A kutyának valamiképpen meg kell értenie, mit kívánnak tőle, mit szabad, mit nem s mit kell. A saját természetes dolgai csak ezután következhetnek.

A kutyagazdák állandóan beszélnek a kutyáikhoz, és teljesen természetesnek veszik, ha azok időnként úgy reagálnak, mintha meg is értenék ezt a beszédet, pedig ez egyáltalán nem ilyen magától értetődő.

Mindent megértenek?

Csak szavakat?

Nem is a beszédre figyelnek, hanem csak a hangok érzelmi töltetére?

Vagy még arra sem, hanem a beszédet kísérő mozdulatokra, apró öntudatlan jelekre, amelyek egy-egy határozott utasítást kísérnek?

Ezek a gondolatok jártak a fejemben, miközben a hathetes kis Jeromost figyeltem, hogy hogyan illeszkedik be új környezetében. Egy családban, amelynek tagjai egy nagy kertes házban laknak nyáron, sokféle izgalmas dolog történik. A családtagok egymással is beszélnek, járkálnak, tesznek-vesznek, és néha ebből a kutyák számára is fontos dolgok következnek. Nyakörvet, pórázt vesznek elő, és sétálni mennek a kutyával, de lehet, hogy csak leugranak a boltba, és a kutyákat eléggé el nem ítélhető módon otthon hagyják. Azután mindenféle finom ennivalókat rámolnak ide-oda, polcra, jégszekrénybe, asztalra, kutyatányérba. Időnként hívják a kutyákat, és vagy valamilyen kellemes dolog következik, simogatás, egy finom falat, séta, vagy éppen ellenkezőleg, valamiért megszidják őket. Nagyon bonyolult dolgok ezek. Lehet, hogy idegenek jönnek csak egy-két percre, de lehet, hogy egy egész napra. Ezek némelyike szereti a kutyákat, de van, amelyik fél tőlük, és ilyenkor a kutyáknak is „viselkedniük kell”, rájuk szólnak, ha ugatnak, ha ugrálnak, de esetleg akkor is, ha csak eloldalognak, mert utálják, hogy az öreg, hangos nagynéni pont rajtuk akarja kiélni sok évtizede visszatartott kutyaszeretetét. Szóval, nagyon komplikált az embernél családtagnak lenni. Ráadásul, bár a kert jól láthatóan el van kerítve másoktól, szomszédoktól, de minden áthallatszik, és ezért ezekre szintén állandóan figyelni kell. Mert nekik is vannak kutyáik, gyerekeik és vendégeik is, a rengeteg nagynénit nem is említve, és ezekkel is számtalan, izgalmas, jól hallható, esetleg szimatolható dolog történik, és nagyon fontos tudni, hogy az ember, illetve a kutya szomszédai mit csinálnak. Hátha be akarnak hatolni a területünkre, vagy éppen őket támadták meg idegenek, és a segítségükre kell sietni. Bármi is történik, a kutya legyen jól informált.

Engem nagyon érdekelt, hogy Jeromos a maga rövid kis előéletével hogyan fog a bonyolult viszonyokba beilleszkedni, milyen gyorsan és milyen sorrendben tanulja majd meg a feltétlenül szükséges dolgokat. És miért tanul? A jutalmakért vagy az esetleges kisebb, büntető legyintésekért?

Az ugye már az eddigiekből is kiderült, hogy Jeromos szokatlanul önálló jószág. Nem nyavalygott az elválasztáskor, simán elfogadta a család tagjait, és bizonyos dolgokat elsőre megtanult, vagy esetleg már tanulás nélkül is tudott, megérzett. Természetes volt számára, hogy ott alszik, ahol a többiek, és minden este ugyanott. Az igazán szokatlan az volt, amikor kiderült, hogy a hálóhely, a vacok az a családtagokhoz van inkább kötve, és azok időnként továbbállnak. Jeromos azonnal alkalmazkodott ehhez az elrendezéshez. Világért se akarom a cicák kedvelőit megsérteni, de ugye a néphit azt tartja, hogy a macska a házhoz ragaszkodik a leginkább. A kutyák sokkal szociálisabbak, az emberhez kötődnek. Később, amikor Jeromos már idősebb volt, és kirándultunk vele, gyakran előfordult, hogy amikor a család rövid időre letelepedett, pihenni vagy enni, Jeromos azonnal területvédő beosztást osztott magára, és időnként körbejárta pihenőhelyünket, gondosan fülelve, hogy nem jő-e valaki vagy valami, ami ideiglenes szállásunkat veszélyezteti. Egyébként Bukfenc ugyanígy vigyázott ránk.

Azt vártam, hogy mivel még kicsi és tapasztalatlan, nagy figyelemmel fogja hallgatni, ha beszélünk hozzá, és a beszédből meg a beszéd esetleges kellemes vagy kellemetlen következményeiből fogja megtanulni vagy valamiképpen megérteni a szavak és a cselekedetek kapcsolatát.