Kepes András

TÖVISPUSZTA

© Kepes András, 2011, 2017, 2020, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-042-2

MOBI ISBN 978-963-572-043-9

Ez egy kitalált történet, de a valósággal való hasonlósága nem a véletlen műve. Kellő fantáziával a valóság is kitalálható.

Ajánlás

Mindazoknak, akiknek a történeteket köszönhetem, és gyerekeimnek, unokáimnak, feleségemnek, akik miatt tovább mesélem.

ELŐSZÓ A Tövispuszta ÚJ KIADÁSÁHOZ

Egy regény írása akkor fejeződik be, amikor a szerző nyomdába adja a kéziratot, mondják sokan, az író utána már ne írogassa át a könyvét, ha elégedetlen a művével, írjon jobbat. Másikat. Noha tudtam, más prózaírókkal is megesett, hogy újabb kiadáskor átdolgozták a műveiket, költőknek különböző kötetekben eltérő versváltozatait ismerjük, neves festőkről pedig ismeretes, hogy a szívükhöz közel álló festményt egy életen át újrafestették, az átírással nekem is voltak fenntartásaim. Aztán amikor 2013-ban a Tövispusztát kiadta egy angol kiadó, 2017-ben pedig a Libri, aggályaim ellenére végül mégis hozzányúltam a szöveghez. Rájöttem, számomra csak félmegoldás, ha a következő könyvet igyekszem jobban megírni, mert én ezzel a művemmel voltam elégedetlen. (A többivel meg akkor, amikor azokat adtam nyomdába.)

Ha tehetném, egyáltalán nem adnék ki kéziratot a kezemből, mert sosem érzem úgy, hogy készen van, mindig találok bennük javítanivalót. Csakhogy úgy nem lehet könyvet publikálni. Erre találták ki a határidőt. Az első átírt változatot még ráfoghattam arra, hogy 2011-ben, amikor a Tövispuszta az Ulpius-háznál megjelent, a határidő túl korainak bizonyult, mert a nyolcadik könyvem volt ugyan, de az első regényem, hiányzott a gyakorlatom ebben a műfajban. Ráadásul akkoriban vártuk a kisfiunkat, és lévén hatodik gyerekem, pontosan tudtam, egy újszülött babával a lakásban nem regényírásról szól az élet. Így aztán a kiadó szelíd sürgetésére magam döntöttem úgy, hogy elengedem a kéziratot. A fiam időre jött, a regény koraszülött lett.

De hogy miért éreztem szükségét a további csiszolgatásnak még azután is, hogy a Tövispusztát az elmúlt évtized legnépszerűbb könyvei között emlegették, azt magamnak sem tudom megmagyarázni. Valószínűleg túl fontos nekem ez a könyv. Ezért aztán amikor új kiadóm, az Open Books is fölvetette, hogy megjelentetné a regényt, már indokokat se kerestem magamnak, egyszerűen csak átírtam. Azt mondják, a könyveknek is megvan a maguk sorsa. Úgy tűnik, a Tövispusztáé ez.

Az első megjelenés óta változtattam a szerkezeten, pontosítottam az elbeszélő személyét, meghatároztam a kerettörténet idejét, átfésültem a stílust, jobban kibontottam néhány karaktert, jócskán húztam a szövegből, illetve hozzáírtam, igyekeztem megfogadni néhány kritikai tanácsot.

Ez a Tövispuszta tehát ugyanaz a könyv, mint a korábbi kiadások voltak, csak egészen más. És persze sokkal jobb…

Kepes András

FÉNYKÉP

Nagyapám sírját körülállja a család és a barátok. Mint egy színházi előadás fináléján a szereplők, úgy állunk, épp csak meg nem hajolunk. Elza nagyanyám nagyapám öccsébe, Jánosba kapaszkodik, mellettük áll apám, Pali, leszegett fejjel. Itt van Isti Pestről, és hazarepült Amerikából Dávid is. Némán állunk egy percig, aztán az öregek fészkelődve elhelyezkednek a nyitott sír melletti székeken, a polgármester kicsit kivár, ünnepélyesen körülnéz, aprót köhint és belefog a beszédébe.

„Szimbolikus is lehetne, hogy szeretve tisztelt halottunk épp az ezredfordulón hagyott itt bennünket. Szentágostony Pállal eltemetjük a vérzivataros huszadik századot, hogy egy békés, új világot építsünk.”

A község vezetője szépen kikerekedett, mióta nem láttam, zakója feszül a hasán, lágyan követi a hurkákat a dereka táján, a lecsúszott nyakkendőcsomó fölött, a kigombolt galléron kitüremkedik húsos nyaka. Tíz éve, némi jóindulatú túlzással, akár jóképűnek is nevezhették volna, de mára a testalkata, hanghordozása, sőt még a mondatai is egyre jobban emlékeztetnek a rendszerváltás előtti tövispusztai tanácselnökre, akit néhány éve temetett el a falu. A faluban esküsznek rá, hogy a megboldogult tanácselnök lelke átszállt a polgármesterbe. No, de a teste is? Ez igazán furcsa… A búcsúbeszédben nagyapám életének morzsáit igyekszik összesöprögetni, és beleizzad az erőfeszítésbe; zsebkendővel törölgeti gyöngyöző homlokát és fénylő tokáját. Történelmi családról beszél, meghurcoltatásról, a kommunista idők börtönéveiről, és keresztényi hitről, ami állítólag az erőt adta nagyapámnak, meg magyarságról, amire ma, mint mondta, nagyobb szükség van, mint valaha.

Míg a polgármester beszél, a megfáradt arcokat nézem. Történelmi család vagyunk, történelem nélkül. Az én generációmnak már csak áporodott szagú tárgyak, szúette, nyikorgó szekrény mélyén, papundekli dobozban lapuló elrongyolódott naplók, kávéfoltos levelek, megsárgult, beszakadt szélű dokumentumok jutottak; behívóparancs, kitelepítési határozat, ellentmondó önéletrajzok és megfakult fényképek, ismeretlen sorsú elődökről.

Az egyik képen három fiú, zsebre dugott kézzel. Talán Pál, Isti és Dávid. Nagyapám, ha ő az, egy fejjel kimagaslik közülük, középen áll öltönyben, keménygallérral, gomblyukából aranylánc kúszik mellénye órazsebébe. Bal szélen Isti, Páltól örökölt bricsesznadrágja alól térdzokni simul legendás focistalábaira, és magas szárú cipőben végződik, a jobb szélen nagykabátban Dávid, rövid lábain harmonikázik a nadrágszár. Mindhárom fiú arcán álarc, bizonyára farsangra készültek. Pál és Isti maszkjára vörös bohócszájat pingáltak, Dávidé szenvtelen, de kackiás bajusz díszíti, ami egy gyerek fején csaknem olyan ijesztő, mint a másik kettő mosolya. Az arcunk érzelmekről, jellemről, értelemről árulkodik, sőt gyakran sorsról is; a három fiúnak a képen nincs arca, maszkjuk mögül kihívón tekintenek a kamerába, mintha azt üzennék: találjuk ki a sorsukat.

A temetődombról, a kő-Krisztus mögött jól látszanak a völgyben az egykori Tövispuszta düledező viskói. A községet ugyan hivatalosan egy ideje már megint Szentágostonnak hívják, de különösen az egykori cselédsort, ahova a bánya és a környező üzemek bezárása után a munka nélkül maradt, segélyekből tengődő családok költöztek, a falusiak továbbra is Tövispusztaként emlegetik.

Nem sokkal a rendszerváltás után a szüleimmel egy riportot néztünk a tévében; Kepes műsora volt, ha jól emlékszem az Apropó. Azt kutatta, hová tűnt a Csepel Vasművek bejárata elől a hatalmas Lenin-szobor, amelynek kinyújtott kezébe a munkások tiltakozásul zsíros kenyeret csempésztek a Kádár-kor derekán. A riport idején az üzemek többségét már fölszámolták, a gyárvárost övező téglafalon egymással feleseltek a választási jelszavak, az ürességtől kongó üzemcsarnokokban, szemetes sikátorokban pásztázó kamera mintha kísértetvárosban járt volna. Aztán az egyik csarnokban a riporter hosszas unszolására a vasmunkások végül elárulták, hova rejtették a számukra kedves szobrot. A daru fölemelt egy hatalmas acélfedelet, és a betonakna mélyén ott állt maga Vlagyimir Iljics Lenin. Egykor zsíros kenyeret tartó, kinyújtott bronzkezével a sötét betonalagút mélyére mutatott dacosan: arra vezet a lenini út!

Ez az élmény adta az ötletet a kiállításomhoz. Hónapok óta családtörténeteket, tárgyakat gyűjtök, és legalább ötvenórányi videót forgattam a faluban és Pesten. Előkerült dédanyám naplója, nagymama és János sokat mesélt a családunkról, Veresékről, Goldsteinékről, Sárádyékról, és kikérdeztem Dávidot, Istit is. Találtam egy kiürült orosz laktanyát, a háború alatt a németek javítottak itt harckocsikat, tőlük foglalták el a szovjetek, aztán amikor az oroszok kivonultak, az egyik volt szoci fejes privatizálta. Tíz éve üresen áll a bázis, és az új tulajdonos azt mondta „hajlandó néhány hétre feláldozni a kócerájt a művészet oltárán”, míg eldönti, hogyan hasznosítja. A csarnok mocsokfoltos ablakain alig süt be a fény, rozsdás fűtőtestek, falból kiszakadt kábelek, csorba vizeldék, bokáig érő csempe- és faltörmelék hever a földön, úgy ahogy az oroszok a kivonuláskor sebtében összepakoltak és itt hagyták. Semmi sem változott, csak a mindent túlélő gyom szaggatta át több helyütt a betont a föld alól.

A kiállításomhoz Lenin-, Horthy-, Szálasi- és Kádár-szobrokat készítettem gipszből. Azt tervezem, a sóbálvánnyá merevedett forradalmárt, kormányzót, nemzetvezetőt és pártfőtitkárt beállítom a gyomtól kizöldült szerelőaknákba, az aknákat üveg járólapokkal fedem, és a föld alá űzött kísértetek gomolygó füstben, vörös és zöld fénnyel megvilágítva ott, lenn a mélyben mutatják tovább az utat. A látogatók fölöttük sétálnak és nézegetik a gyűjteményemet: a tulipános ládát, a vásári Krisztus-képet, a hanukai gyertyatartót, a porcelán Sztálin-szobrot, a videófelvételeimet, és közben fejhallgatón követik a hajfonatként egymásba fonódó családi anekdotákat. Hátha ebből a valóságként és igazságként megélt szappanoperából jobban kikerekedik a múlt, mint a tízévente újrahazudott történelemből.

TULIPÁNOS LÁDA

Veres István világ életében kötekedő természetű ember volt. „Ez még a jóistenbe is belekötne” – mondogatták az asszonyok, de hogy egy nap valóban megtörténik, arra nem gondoltak. Pedig ’18-ban, amikor hazajött a nagy háborúból, jó ideig nem járt templomba. „Mikor láttam, hogy a pap megáldja a kurva fegyvert, hogy öljem meg azt, aki nekem sosem vétett, akkor úgy döntöttem, eztán inkább személyesen beszélem meg a dolgaimat Istennel” – mondta. Aztán persze megint templomjáró lett, mert az úgy van rendjén.

Mesélik, 1932 egyik téli hajnalán olyan szélvihar kerekedett, hogy leszakította Krisztus fejéről a töviskoronát. A temetődombon álló kő-Krisztus fejére Veres István biggyesztette a töviskoszorút még gyerekkorában. A vasárnapi iskolában a plébános úr Jézus szenvedéseiről mesélt, és a kisfiút úgy megrázta, milyen kegyetlenül bántak a zsidók Isten fiával, hogy az árokparton szedett tövisekből koszorút font, mezítláb fölmászott a kőfeszületre, és véresre karmolt kezével a fehér arcú Krisztus fejére illesztette. Az emberek először fölháborodtak a szentségtelenségen, de a plébános megérezte Veres István tettében a gyermeki áhítatot, megnyugtatta a falut, a koszorú ott maradt, míg végül a töviskoronás kő Krisztus Tövispuszta jelképévé vált. A szürkévé száradt tövisfüzér évtizedeken át díszítette a szomorú istenfejet, most meg röpült a szélben, a jéggé dermedt mezőn pattogva guruló tövislabdák között.

– Nagy baj lesz ebből – jajveszékelt a szomszédasszony. Veres István először csak legyintett, hogy a tövispusztai öregasszonyok mindent baljós jelnek vélnek, de aztán ahogy Mariska néni célozgatni kezdett rá, mit tett Veres az előző este, a férfi elbizonytalanodott.

A gazdasági válság mindenkit földhöz vágott, a jég elverte a termést, és mire beállt a tél, a cselédsoron már kikaparták a lisztesbödönök alját, kiásták a földből a legapróbb eltévedt burgonyagumókat és hagymákat is, nem volt mit adni az éhes gyerekeknek. A hosszúházban, a zsúfolt cselédlakások között a titoknak már végképp nem jutott hely, így mindenki jól hallotta, mikor előző este Veres István lekapta a falról a Krisztus-képet, földhöz csapta, aztán a törött üvegdarabokat rágva, véres szájjal, őrjöngve ordította: „Hát micsoda Isten vagy te, hogy ezt végig bírod nézni?!” A gyerekek anyjukhoz bújva nézték tajtékzó apjukat, szürke, beesett arcukból csak egyforma tengerkék szemük világított. Sötét pillákkal övezett tengerkék szemek; ennyit tudtak a Veresek utódaikra hagyni évszázadokon át.

Veres István tettének hamar híre ment. Két nappal később szekér érkezett a hosszúházhoz, „A báró úr küldi – mondta a kocsis, miközben leugrott a bakról –, krumpli, liszt, hagyma, kukorica és zsír. Aztán jól osszák be!”

„István úgy ordított, hogy még a báróék is hallották a kastélyban” – nyugtázta Mariska néni. A férfiak cipelték a zsákokat, Veres István csúsztatta vállukra a szekérről, s közben eszébe jutott ’19, ahogy a kommün alatt nekiindultak a tövispusztaiak, hogy elvegyék a bárótól a kastélyt és a földjeit. Földosztásról, kastélygyújtogatásokról, munkás- és paraszthatalomról érkeztek a hírek mindenfelől, erről beszélt Lázár István, Kodelka Imre, Veszelka Márton is, akik az orosz frontról tértek vissza. A háború kiéheztette, a vesztes háború elkeserítette, a széthullott ország megalázta az embereket. Amikor a kocsma előtt Veszelka biztatni kezdte a férfiakat, hogy ők se hagyják magukat kizsákmányolni, vegyenek példát a szovjet-orosz proletárokról, még Veres István is együtt hangoskodott a többiekkel. De ahogy a kastélyhoz közeledtek, s látta a felszakadó indulatokat, a mély növésű Pertli és a hatalmas Hetési Jóska eldurvult arcát, egyre jobban elbizonytalanodott. „Ne kívánd a te felebarátodnak házát” – dübörgött az agyában, s akkor már bánta, hogy eljött, de nem tudta, hogyan lehetne feltűnés nélkül odébbállni, meg egyébként is hajtotta a kíváncsiság. Együtt üvöltött a többiekkel, közben a gyomrából savanyú lé kúszott a szájába. Amikor aztán a kastély parkjába érve meglátták az öreg bárót a franciaerkélyen, kezében a dupla csövű vadászpuskával, elszántan, és mégis kiszolgáltatottan, a két István, a Veres meg a Lázár, alig győzte az embereket csitítani. Veres a Bibliára, Lázár meg arra hivatkozott, hogy erőszakkal nem lehet a másét elvenni, mert az ugyanolyan lopás, mint a magántulajdon. Majdcsak megérti a báró úr, ahogy Károlyi gróf is megértette, és szétosztotta a birtokait a parasztok között, magyarázta Lázár fennhangon, hogy az öreg báró is hallja az erkélyen. De a báró nem volt ideológiailag olyan fejlett, mint Lázár István, így csak nézett rájuk elborult arccal, puskával a kezében. A báróné a függöny mögül leste rémülten a felbőszült embereket, a két kis bárófiú ijedten csimpaszkodott a szoknyájába. Az emberek meg ordítoztak egy ideig, aztán elvonultak.

Veres leemelte az utolsó zsákot is a szekérről, a báró kocsisa visszaült a bakra, és a lovak közé csapott.

– Néha ordítani kell – mondta halkan Nagy Gáspár, ahogy kihajtott a szekér. A férfiak bólogattak, és indulatos arccal néztek a távolba vesző lovas kocsi után, mintha nem is hozta, hanem vitte volna az élelmet.

Szentágoston évszázadok óta a Szentágostony bárók birtoka volt. A község lankás domboldalára épült a kastély, ott voltak a gazdagabb házak, feljebb a szőlők a présházakkal, az alatta elterülő völgyben, a községhez tartozó Tövispusztán pedig a major a gazdasági épületekkel, a gépállomással és a cselédsorral. Szép bor termett a szentágostoni dombokon, de a falu büszkesége a cseresznyés volt. Cseresznyevirágzáskor városi kirándulók lepték el a környéket, hogy a domboldalban gyönyörködjenek. Pokrócokat terítettek a fűbe, előkerültek a piknikkosarak, a demizsonok a jóféle szentágostoni borral, és ott eszegettek, iszogattak napestig. Szentágoston a domb túloldalán piros tetős, módos faluvá duzzadt, onnan már látszott a keszői bánya és a tó, és lenyúlt egészen a völgybe, túl a katolikus és a református templomon, egészen a faluszéli raktárépületekig és a vasútállomásig. A háború és a trianoni békekötés után a szentágostoni állomás néhány mellékvágányán álltak azok a vagonok, amelyekben évekig laktak a menekültek, akik az elcsatolt országrészekből, mindenüket odahagyva költöztek át Magyarországra. Szentágostonban két kocsma volt; az egyik a vasútállomásnál, a másik a tövispusztai cselédsor közelében, az országút mentén. Mert, ahogy a régi igazság tartja, minden faluba legalább két kocsma kell: az egyikbe jár az ember, a másik pedig, ahova be sem teszi a lábát. A vagonlakók és a háborúból hazatért, munkanélküliként tengődő férfiak a kocsmákban vitatták meg nap nap után, mivé lett Mária országa.

A falu két felét a szántóföld és a focipálya választotta el egymástól, pontosabban a szántóföld elválasztotta, az öreg focipálya pedig összekötötte. A tizenhatos környékén fűnek már nyoma sem volt, a pálya két oldalán a rozoga padokat sápadtra szívta a nap, szálkásra repedeztek. Búcsúkor itt, a focipályán állították fel a bódékat és a ringlispílt, s ha a faluban lakodalmat tartottak, itt álltak a sátrak és a színpad is, ahol Balogh Zsiga zenekara húzta a talpalávalót, a színpad alatt, a tartószerkezet csőlabirintusában pedig a falusi srácok hajkurászták és fogdosták a kartonruhás, nagy masnis, sikongató lányokat. „Megmondlak apádnak!” – kacérkodtak a lányok Csokival, ha túl messzire merészkedett a hancúrozásban, és ujjukkal a deszkák fölé mutogattak, a prímás felé.

Veres Isti az egyik esküvő alkalmával kérte meg Csokit, járja ki az apjánál, tanítsa hegedülni.

– Nem vagy te cigány! – mondta neki nevetve a prímás, amikor meghallotta Isti kérését.

– Nem vagy te cigány! – mondta Veres István is, amikor a fia előhozakodott az ötletével.

– Ezt mondta Zsiga bátyám is – jegyezte meg Isti.

– Micsoda?! A cigány úristenit – csattant fel Veres –, nem akarja tanítani a fiamat?!

Ezzel a dolog el is dőlt; Isti hegedülni fog, „Nehogy má’ a cigánynak legyen igaza!”.

Istinek olyan jól ment a hegedülés, hogy Balogh Zsiga egy nap azt mondta neki nevetve: „Tévedtem, mégis cigány vagy!” A prímásnak valahogy nagyobb türelme volt Istihez, mint a saját fiához. Igaz, Isti tehetségesebbnek is bizonyult Csokinál. Ha Csoki szerencsétlenkedett a vonóval, Zsigának hamar eljárt a keze. Egy idő után a hegedűórák úgy kezdődtek, hogy Balogh Zsiga előrebocsátotta: „Vigyázz, fiam, ma nagyon ideges vagyok, bizonyosan nyakon váglak!” És Zsiga mindennap nagyon ideges volt. A felkínált nyakleves persze nem növelte se Csoki tehetségét, se kedvét a hegedüléshez, így Zsiga, akinek Csokin kívül csak lányai voltak, minden pedagógiai ambícióját Istibe ölte. Úgy tanította, ahogy annak idején őt oktatta az apja. Isti lett a bezzeggyerek. „Bezzeg az Isti elsőre megérti!” „Bezzeg az Isti gyakorol!” Zsiga megtanította neki a családban féltett titokként őrzött ujjrendeket, órákon át gyakoroltak összedugott fejjel, sőt a prímás elhívta a zenekarába is tanulónak. „Nem lesz ennek jó vége! – csóválta a fejét Zsuzsi, Zsiga felesége. – A cigány: az cigány, a magyar: az magyar!” Fájt neki, hogy a férje kevesebbet foglalkozik saját fiával, mint a parasztgyerekkel. Pedig Csoki nem bánta. Anyját és Istit is azzal nyugtatta, hogy neki a hegedülésről nem a hangszer és a dallamok, hanem a pofonok jutnak az eszébe.

Ettől kezdve Istinek aranyélete volt. Apja kiadta a családban a parancsot: minden házimunkát a testvérei végezzenek helyette. „Istinek vigyáznia kell a kezére, mert hegedül! Istinek vigyáznia kell a lábára, mert focizik!” – gúnyolódott öccse és három húga, miközben az udvart söpörték, gyomláltak, kapáltak, vagy vizet hoztak a kútról a bátyjuk helyett is.

A szép szemű Veres Istvánnak, ha jó híre nem is, tekintélye volt a faluban. Amikor elvette Jónás Gizit, a templomból jövet az öreg Veres megjegyezte: „Szerencsés lány ez a Gizi!” – „Már miért volna olyan szerencsés?” – kérdezték a körülötte állók, István természetére utalva. „Mert az én fiamnak van a legnagyobb fasza a faluban!” – húzta ki magát az öreg. Hogy az öreg Veres mire alapozta véleményét, sosem derült ki, de a legények sokatmondón bólogattak, és Gizit ettől fogva Tövispusztán csak szerencsés Gizinek hívták még a gyerekek is, Veres Istvánnak pedig férfiasságához méltó tekintélye nőtt.

„Nem a Gizi szerencsés, hanem Veres István, hogy talált magának egy ilyen szent asszonyt” – dünnyögték a faluban az asszonyok. De azért fülledt nyári estéken, rossz leheletű, horkolva szuszogó férjük mellett gyakran álmodoztak Gizi szerencséjéről. A törékeny, mandulaszemű Gizi valóban alázattal tűrte férje zsarnoki természetét. „Egy asszonynak azért van nagy köténye, hogy elrejthesse benne a bánatát” – mondogatta szelíd arccal, ha megkérdezték tőle, hogy bírja az urát. Gizi zokszó nélkül szolgált, karácsonykor pedig bejárta a környéket kosarával, apró kalácsokat vitt négy-öt, sötét pillákkal övezett tengerkék szemű gyereknek, akiket az ura szórt el a környező falvakban a kicsapongásai alkalmával.

Gizi szerette Veres Istvánt. Szerette, ahogy férje esténként lopva lesi, míg ő leveszi a kendőjét, kibújik a ruhájából, és a szekrényajtó mögé bújva szégyenlősen fölveszi a hálóingét, aztán az ágy szélére ülve lebontja a kontyát, és hosszan, elmélyülten fésüli derékig érő barna haját, amibe már őszes szálak vegyültek. Veres István szemében a felesége ilyenkor megint az a tizenhét éves lány volt, akinek egykor udvarolt. A fénylő égbe szálló sebzett Krisztus a tanú rá, aki a falról, a búcsúban vásárolt festményről leste minden mozdulatát, hogy Gizi ilyenkor valóban szerencsésnek érezte magát.

Veres István tekintélye akkor terebélyesedett tovább, amikor a legnagyobb Veres fiú bekerült a felnőttcsapatba. Isti korán kitűnt ügyességével a focipályán, a nagyobb kamaszok már tízéves korában bevették maguk közé, tizenöt évesen pedig bekerült balösszekötőnek Szentágoston felnőttcsapatába, a Törekvésbe. A megyei lap tudósítója már az első meccsek után lelkes szavakkal írt Isti gyorsaságáról és félelmetes bal lábáról, aztán amikor a Fradi, országos edzőtúráján a megyében járva, egy lazító edzőmérkőzésen 14 : 1-re verte a Törekvést, a fővárosi sportlap is közölt fotót a fiúról, amint kissé leszegett fejjel, enyhén jobbra dőlve éppen a szépítő gólt rúgja a Ferencváros kapujába.

Szentágoston lakói, a módos gazdák a domboldalról, a nincstelenek pedig a község tövispusztai cselédsoráról, már hetekkel a mérkőzés előtt másról sem beszéltek, csak a meccsről. Alig tudták kivárni a napot. De a különös rangadó hírére odasereglettek a nézők még a környező falvakból is. A zöld-fehér bajnokcsapat játékosai a városi szállodában dresszbe és melegítőbe öltöztek, így érkeztek buszon Tövispusztára, ahol a focipálya állt. Amikor az „ótó”, ahogy az öregek az autót nevezték, a kopott pálya mellé kanyarodott, a falusiak köré sereglettek, a gyerekek pedig az ablakok mellett ugrálva igyekeztek belesni az üvegen. A környékről még a betegeket és a rokkantakat is kicipelték a pálya szélére, ott üldögéltek izgatottan, hogy lássák a sosemvolt s talán soha meg nem ismétlődő csodát, hogy a Fradi Tövispusztán játszik. Mint a látomást, úgy bámulták tátott szájjal a falusiak a buszról lekászálódó, mosolyogva integető két Takácsot, Sárosit, Turayt, Szedlacseket, Kohutot és a többieket. A meccs első perceiben játékostársaival együtt Isti is bénult elfogódottsággal kóválygott a két tizenhatos között, mint aki el sem akarja hinni, hogy az Uruguayt verő játékosokkal lehet egy pályán, de aztán a második félidőben összeszedte magát, a hetvennyolcadik percben elhúzott a bal szélen, és Takács Géza meg Turay között úgy vágta a labdát a jobb fölső sarokba, hogy a fradisták is elismerően csóválták a fejüket. Háda, a kapus földhöz vágta a sapkáját, de aztán elnevette magát, és odaintegetett Istinek. A tövispusztaiak üvöltöttek, könnyes szemmel ölelgették egymást, szorongatták az öreg Veres kezét, a pályáról lefelé jövet pedig maga Toldi Géza paskolta meg Isti hátát nevetve: „Öcsi, ha még tizennégy ilyen gólt rúgsz, megnyeritek a meccset!”

Veres Isti bal lábának köszönhetően Tövispuszta egy szempillantás alatt kiemelkedett a több évszázados ismeretlenség homályából. Szerencsés Gizi gondosan kivágta a sportlapból fia fényképét, és az imakönyvébe tette, közvetlenül a lepréselt kék búzavirág mellé, amit a férjétől az első randevún kapott, és keresett egy megfelelő helyet a nevezetes napnak a tulipánokkal díszesen kipingált kelengyésláda fedelének belső oldalán is, ahol az esküvőjük óta a legfontosabb dátumokat őrizte.

Legfölül cirkalmas betűkkel állt:

Jónás Gizella született 1897. november 1-jén.

Veres István született 1891. április 7-én.

Esküvőjük vót 1918. augusztus 12-én.

Aztán jött Isti és a többi gyerek születési dátuma. Itt talált Gizi egy helyet, ahova gondosan felírta:

Isti bennevót az újságban 1936. május 3-án.

Idősebb Veres István pedig ettől kezdve ott büszkélkedett Isti minden meccsén. Legalábbis az első verekedésig. Mert a nézőtéren az első verekedés mindig Veres István közelében tört ki. Nem ok nélkül. Veres ugyanis nem a Törekvés szurkolótáborából gyalázta az ellenfelet, ahogy illendő, hanem beült az ellenfél drukkerei közé, és onnan kiabálta a durvaságokat az ő játékosaiknak. Az ellenfél szurkolói eleinte nem is értették, mit akar itt ez az őrült, aztán mindig akadt valaki, aki szóvá tette a dolgot, és a vita többnyire úgy végződött, hogy Veres Istvánt jól megverték.

„Nem lehetne apádat rábeszélni, hogy üljön inkább a mi drukkereink közé?” – kérlelte az egyik meccs után az öltözőben Istit Dávid, aki a csapatnak amolyan intézőféléje volt. Dávid apja, a boltos Goldstein Samu vásárolta ajándékba a felszerelést a tövispusztai focistáknak, és cserébe a mackós mozgású fiú talpig focistaöltözetben üldögélhetett a tartalékok között a kispadon, míg egy nap úgy döntött, kevésbé megalázó, ha inkább valami hasznosabb poszt után néz. Így lett a pályára sosem kerülő tartalékból a csapat lelke; ő szervezte a meccseket és az utazásokat, ő szerezte be a dresszeket, gatyákat, cipőket.

Dávid rajongott Istiért, Istinek pedig imponált Dávid feltétel nélküli rajongása. Különösen, hogy már az elemiben is Dávid írta meg helyette a leckét. Dávidot még az sem zavarta, hogy a tanító mindezek után gyakran rosszabb osztályzatot adott neki, mint Istinek. „Ennyi jár a zsidónak” – paskolta meg ilyenkor Isti Dávid arcát, aztán együtt nevettek rajta. „Hátha te rá tudod beszélni az apámat, hogy üljön inkább a mi drukkereink közé” – nógatta Isti Dávidot. Amilyen ügyetlen volt Dávid mozgása, olyan jó volt a beszélőkéje. A falu legnagyobb meglepetésére a következő meccsen Veres István már a szentágostoni szurkolók között ordított. De most meg a szentágostoni játékosokat gyalázta, hogy falábú mind, csak támolyognak a pályán, egyedül az ő fia tud focizni.

Veres István lázadt néha, de csak úgy, mint a magyar ember: kurucosan. Értette ezt mindenki. Tudták, aztán úgyis marad minden a régiben. „A dolgoknak, mint az életnek, megvan a maguk rendje – mondogatta Veres István, és ilyenkor hatalmas tenyerével az asztalt ütögette, mintha annak is bele akarná verni ezt a fafejébe. – Úgy építettem a házamat a saját kezemmel, ahogy az ükapám is tette, ugyanott van a kemence, a konyha, a tisztaszoba, az asztal. Olyan ruhát, csizmát, kalapot hordok, mint az öregapám, és megbecsülöm a munkát, ahogy apámtól tanultam. Ennek így kell lennie, különben felborul a világ” – bizonygatta Veres István, mert akkor még nem vette észre, hogy a világ már felborult.

A gazdasági válság után a faluban kezdett helyreállni az élet, jó volt a termés, meleg volt a nyár, napos az ősz, jó ára volt a bornak. Az újságok hírül adták, hogy a kormányzó úr őfőméltósága segélyeket osztott, Klebelsberg és Hóman közoktatási miniszter uraknak köszönhetően emelkedett a magyar nép műveltségi színvonala, egységesebbé vált a nemzeti szellem, Goldsteinéket pedig megmentette az elárverezéstől Samu Amerikába vándorolt bátyja.

Fülledt nyár vége volt. Ilyenkor, aratás után már délután megtelt a kocsma. A nap még odatűzött az ablakokra, a behajtott spaletták között beszűrődő fénycsíkokban kavarogtak a porszemek, megcsillantak a mennyezetről lógó, vergődő legyektől tarkított aranysárga légypapírok. A férfiak az asztaloknál ültek, a srácok a bádoggal borított pult mellett állva iszogatták a cukrozott ecetes szódavizet: a libafröccsöt. Az öreg padló olajszaga keveredett a kocsmapultba süllyesztett bádoghengerekből kimért bor és az ecet savanyú illatával. Az ablak melletti félhomályban Pertli újságot olvasott, aztán föltekintett, és félhangosan megszólalt:

– A Goldstein és a Steiner is szedhetné már a sátorfáját!

– Na, velük meg mi bajod van, Pertli? – kérdezte az öreg Lázár a szomszéd asztaltól.

– Zsidók – felelte tömören az apró ember.

Müller Alfréd a falu susztere volt, és olyan alacsony, hogy a sorozáskor lábujjhegyre állt, nehogy szégyenszemre alkalmatlannak minősítsék, és a lányok megszólják a faluban. Amikor a hadseregben a beöltözésnél túl bő gatyát osztottak neki, s ő zsörtölődni kezdett, hogy még pertli sincs benne, katonatársai elnevezték Pertlinek, a név pedig rajta ragadt.

– Megint olvastál valamit?! – kérdezte az öreg Lázár gúnyosan, fejével a suszter kezében zörgő Pesti Ujság felé intve. – Mások attól okosodnak, ha olvasnak, te meg minél többet olvasol, annál butább vagy!

A többiek röhögtek.

– Akkor jó a zsidó, ha hitel kell? Meg amikor öreganyádat gyógyítja? Vagy amikor kitölti helyetted az űrlapot? – folytatta az öreg Lázár.

– Mi van, vén szoci, Kun Béla katonája? Védjük a zsidókat? – paskolta meg az öreg hátát a nagydarab Hetési Jóska a szomszéd asztaltól.

– Mi köze ennek ehhez? – rántotta el a vállát dühösen az öreg. – Steiner apját a Lenin-fiúk lőtték főbe, mert burzsujnak találták, őt magát meg a fehér különítményesek verték félholtra, mondván, hogy zsidó.

Kínos csönd lett. Szentágostonban mindössze két zsidó család élt, Goldsteinék, a boltosok és Steinerék, a malmosok. A falu elfogadta őket. Korábban a zsidózás csupán amolyan nyelvi fordulatnak számított; ha valaki megeresztett egy közmondást, például, hogy „nem úgy verik a zsidót, hanem két kézzel”, se Goldsteinék, se Steinerék nem vették zokon, ahogy a sánta Kaszás Bélának se jutott volna eszébe megsértődni, ha a sánta kutyával és a hazug emberrel példálóztak előtte. Goldstein Samut pedig kimondottan tisztelték, nem csak vásárolni, tanácsért is jártak hozzá a boltba, s minthogy értett a gyógynövényekhez, az emberek szívesen keresték fel egészségi problémájukkal is.

– Nem a zsidóval van a baj, hanem a zsidókkal – magyarázta Veres István. – A zsidó egy ember, mint Goldstein Samu, Steiner Ábel vagy az öreg Braun, aki a fronton megmentette az életemet, ápolt, amikor tífuszos voltam. Nem velük van a baj, hanem a zsidókkal! Akik a mi bőrünkön gazdagodnak.

– A nem zsidó bankár, gyáros, politikus az jó? – kérdezte Lázár István.

– Zsidó az mind – legyintett Veres István –, csak kapnám le a gatyájukat, meglátnád te is.

Ezen még Lázár is mosolygott.

– Eladják a hazát! – helyeselt Pertli –, ezt mondom én is.

– Én meg nem ezt mondom! – felelte Veres István. Nem akart Pertlivel egy követ fújni. – Még nem láttam, hogy Goldstein Samu hazát árult volna, pedig ide járok a boltba már jó ideje. Én úgy látom: lisztet, cukrot meg kenyeret árul.

– Ide figyelj, Pertli! – emelte fel a hangját az öreg Lázár –, Goldstein Samu dédapja a te sváb dédapáddal és az én székely nagyapámmal harcolt ’48-ban az osztrák ellen. Rossz újságokat olvasol!

– Hát nem is a Népszavát! – sziszegte Pertli, hogy csak a mellette ülők hallják.

Azelőtt ritkán esett szó ilyesmiről a kocsmában. Csak a gazdasági válság idején került elő a téma, amikor Pertli vagy valaki más a faluból büszkén mesélni kezdte, mit olvasott valamelyik fajvédő újságban.

A homályból a kocsmaajtó felé pillantva Veres István három sötét árnyképet látott a vakító ellenfényben. Isti zömök alakját és alacsonyabb, puhább árnyékát, Goldstein Dávidot azonnal felismerte, de a magas, vékony fiatalember ismeretlennek tűnt. Ki tudja, mióta álltak az ajtóban, mit hallottak a vitából. Veres István összehunyorította a szemét, hogy jobban kivegye a magas fiatalembert, aztán meglepődve, halkan csak ennyit mondott maga elé: „Szent Pál!”

TARTALOM

Előszó a Tövispuszta új kiadásához

Fénykép

Tulipános láda

Koronás ezüstkanál

Hanukai gyertyatartó

Plakát

Párizsi anziksz

Versesfüzet

Filmhíradó

Szivargyűrű

Munkaszolgálatos behívó

Kartontábla

Távirat

Kitelepítési határozat

Porcelán Sztálin-szobor

Szabad nép

Divatlap

Lekváros szilke

Anyakönyvi kivonat

Szőnyeg

Fotel

Felfújható Buddha