CSÁNYI VILMOS

SEGÍTSÉG, KUTYÁS LETTEM!

Kutyanevelés kezdőknek

© Csányi Vilmos, 2021

© Open Books, 2021

Csányi Vilmostól az Open Books
gondozásában megjelent:

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Jeromos, a barátom

A Bukfenc mindent tud új kiadása

Felelős kiadó Halmos Ádám

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Rubik Ági | submachine

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-036-1

MOBI ISBN 978-963-572-037-8

Tartalom

Bevezető

Legdrágább kincsünk, a kutyagyerek

A kiskutya első otthoni napjai

Fegyelmezzük a kutyát!

Foglalkozzunk is a kutyával!

A kutyák szeretik a rítusokat

A kutyák nagyon érzelmesek

A kutyák intelligensek

Undok szokások

A kutya nem szelíd farkas

Kutya, gyerek, másik állat

A kutyáknak nagy lelkük van

Kutyanyelv

Miért hasonlítanak ránk a kutyák?

A kutya karácsonya

Miért nem agresszívek a kutyák?

Ki a főnök?

Egy szent kutya

Kilökött kutyák

A kutyák embernek hiszik magukat

Bezzeg a Samu…

Bukfenc öregszik

Bevezető

Amikor megírtam a Bukfenc és Jeromos című könyvemet – amely a legújabb, 2012-es, bővített kiadás óta A kutyák szőrös gyerekek címet viseli –, elsősorban azt szerettem volna, ha a kutyaetológia tudományának módszereivel, eredményeivel ismerkedhetne meg a kedves olvasó, de önös érdekből úgy gondoltam, hogy ha néhány igazi kutyatörténetet is beleírok, akkor talán azok is elolvassák a tudományos részeket, akiket az egyébként nem érdekel annyira. Nos, a módszer igen eredményes volt, sok ezren olvasták el a kutyatörténeteket, és ugrották át a nehezebben emészthető tudományos oldalakat. A hiba persze bennem volt, nem kell az olvasókat érdektelen dolgokkal piszkálni. Bálint Éva barátnőm, a Magyar Hírlap szerkesztője rá is beszélt egy kutyasorozatra. „Tudod, olyan könnyed, olvasható, kerek kis írások kellenének, amilyeneket mindenki szeret.” Értem én a kritikát, és megszületett ez a sorozat, amelyet most egyben, itt-ott némi változtatással adok át az olvasónak. Ha valaki mégis kutyaetológiai mondanivalót talál bennük, az kizárólag a véletlen műve.

Időközben másik két, hasonló könyvem is megjelent: a Jeromos, a barátom és az Édes Janka. Mindkettőt bátran ajánlom a kutyát nevelőknek.

Több mint 10 éve jelent meg ez a kis könyvecském, amelyet azzal a szándékkal írtam, hogy segítsek a kezdő kutyások problémáinak megoldásában némi kutyaetológiai ismeretek felvázolásával. Most megint úgy látom, hogy sok a kezdő kutyás, és sok a probléma. Ha szabad, segítenék…

Nógrád, 2013

Csányi Vilmos

Legdrágább kincsünk, a kutyagyerek

Az ember a legkülönbözőbb okok miatt szeretne egy kutyát, de az okok közül is kiemelkedik az, hogy csak úgy, minden különösebben fontos cél nélkül szeretnénk, hogy ott ugrándozzon a lakásunkban, legyen végre valaki, „akivel” érdemes törődnünk, és „aki” igazán törődik velünk. Szóval, a családi kutyáról lesz szó, kimondottan leendő vagy gyakorló kutyabolondok számára.

Senki ne gondolja, hogy az ember a kutyától lesz kutyabolond! Szó sincs erről, ez veleszületett tulajdonság, egyszer csak úgy előtör az emberből minden különösebb előzmény nélkül, és minden ápolás, gyógykezelés ellenére azzal végződik, hogy egy szép napon hazaállítunk a hónunk alatt egy kutyával.

Egy gyakorló kutyabolond valamelyik állatmenhelyről szerzi be a kutyát, hogy segítsen a kitett, elhanyagolt jószágon. Ez nagyon üdvözlendő tett, ne féljünk attól, hogy az így beszerzett eb nem lesz olyan, mint az, amelyet kicsi korától magunk nevelünk fel. Sőt, a befogadott kutya kifejezetten hálás lesz, hogy végre jó helyre került, és rendszerint azzal sem kell bajlódni, hogy a szobatisztaság szerfelett kívánatos viselkedésmintáira megtanítsuk.

Néhány dologra azonban érdemes figyelni. Ne a külső forma, hanem a viselkedés alapján válasszuk meg a társunkat. Kérjük meg az állatotthon munkatársait, hogy három-négy, gazdára váró jószágot egyszerre engedjenek ki, és figyeljük őket egy darabig. A menhelyi kutyák valószínűleg nagyon is tisztában vannak azzal, hogy innen ki lehet kerülni, mert egy jó szagú, kellemes viselkedésű leendő gazdihoz azonnal odamennek, és közelebbről is szemrevételezik. Ha megtetszik nekik valaki, még lerázni is nehéz őket. Figyeljünk tehát arra, hogy melyik kutyus választ ki minket. Lehet persze, hogy egy szép, fajtatiszta dobermann vagy egy remek fogazatú, félelmetes kinézetű pitbull a gazdának jobban tetszik, mint az a kis bánatos korcs, aki szeretné őt örökbe fogadni, de ne dőljünk be a látszatnak. A keverék kutyának néha csak a lelke szép, de az a legfontosabb.

Ha az egyezség a kutyával és az állatotthonnal is megköttetett, indulhatunk haza. A befogadott kutya kicsit ünnepélyes, és nagyon-nagyon szófogadó. Az első napon. Lehet, hogy később is, de most ez mellékes. A kutyák az együttlét első napján tanulják meg, vésik agyukba, hogy az új helyen mit szabad és mit nem. Nagyon fontos tehát, hogy nekünk is előre legyen elképzelésünk erről. Ha az első napon megengedjük, hogy a kutya a fotelból nézze a televíziót, mondván: még csak most jött, hadd legyen neki is egy kis öröme, majd holnap a helyére zavarjuk, a konyhába, nagy hibát követünk el. A kutya ugyanis másnap úgy érzi, hogy durván megrövidítik. Ha tegnap még kényelmesen ülhetett, miért ne tehetné ma is?! A kutyának igen fejlett a jogérzéke, ezért új családtagként minden módon megkísérli visszaszerezni az első napon megszerzett jogait. Tehát nagyon figyeljünk arra, mit szabad, de legalább ennyire arra is, hogy mit nem. Ha a kutya valami olyat tesz, amit hosszú távon nem szeretnénk, azt nagyon határozottan, felemelt hangon tiltsuk meg már az első alkalommal. A kutyák nevelésének – éppen úgy, mint a gyerekekének – legfontosabb eszköze a következetesség. Ami szabad, az mindig legyen az, ami tilos, az mindenkor maradjon tilalmas. A fegyelmezés akkor jó, ha pillanatszerű, egy perc múltán barátságosan jelezzük, hogy a felemelt hang vagy a legyintés csupán arra a bizonyos dologra vonatkozik, amely az imént történt.

A kutyáknak igen bonyolult, az emberéhez sok szempontból hasonló érzelmi életük van. Jól meg tudják különböztetni például azt, hogy véletlenül, figyelmetlenségből okozunk-e nekik fájdalmat vagy szándékosan. Nagyon fontos nekik, hogy a gazdával jó viszonyuk töretlen maradjon. Amíg az ember érzelmi folyamatai igen-igen lassan változnak – legalábbis a kutyáéhoz képest –, a kutyák igen gyorsan változtatják érzelmeiket. Tehát ha megrójuk, megbüntetjük a kutyát, ez következetes és rövid aktus legyen. Egy-két perc múlva pedig biztosítanunk kell őt arról, hogy alapvető érzelmeink nem változtak: továbbra is ő a világ legaranyosabb kiskutyája, és az az oldalba rúgás, amelyet azért kapott, mert felfalta az asztalon heverő rántott szeletet, kizárólag a torkosságnak és csakis annak szólt. A kutyák érzelmi intelligenciája, mint említettem, igen fejlett, és megértik ezt. Gyors érzelmi reakcióik miatt semmi értelme például annak, hogy órákig „haragszom rád”-ot játsszunk velük, ezt nem értik meg, és rendszerint úgy könyvelik el, mint a gazda értelmetlen és kiszámíthatatlan haragját. A következetesen és gyorsan reagáló gazda kutyája viszont mindig pontosan tudja, ha valamit rosszul csinált.

A befogadott kutya gyorsan kötődik, és néhány nap múlva olyan lesz, mintha mindig mi neveltük volna. Ennek az is feltétele, hogy bőven mutassuk ki szeretetünket, játékkal, dögönyözéssel, a megfelelő testrészek vakargatásával. A kutyák minden beléjük fektetett érzelmet annak arányában viszonoznak. Az az állat, amelyet csak napjában egyszer éppen csak megérintünk, és általában elhanyagolunk, az bizony érzelmileg kiéhezett, depressziós, engedetlen, szerencsétlen állat lesz. A kutya egy szeretetpersely – amennyit apránként és naponta beleteszünk, annyit vehetünk belőle ki apránként és naponta.

Az utolsó jó tanácsom a rítusokra vonatkozik. Az ember is, a kutya is szereti a kiszámítható, előre megjósolható akciókat, ezért nagyon könnyű velük személyes rítusokat kialakítani, és az ilyenek nagyban könnyítik a velük való együttélést is. Tehát célszerű azonos időben végezni a sétát, mindig ugyanakkor adni az ennivalót vagy kezdeményezni a játékot. A kutyák még azt is pontosan megjegyzik, hogy milyen sorrendben vesszük magunkra a ruhadarabjainkat, és hogy a pórázt vagy a nyakörvet hozatjuk oda először. Imádják, ha mindennap ugyanúgy csinálhatják.

Mindazokat a problémákat, amelyek e kimerítő és alapos tájékoztatás után is adódnának, a legjobb úgy megoldani, mintha egy 2-3 éves kisgyerekkel lenne dolgunk. Nálunk ez mindig bevált.

A kiskutya első otthoni napjai

Ha mégsem mentünk meg egy kilökött felnőtt kutyát, akkor valószínűleg kapunk vagy vásárolunk egy kölyköt. A legideálisabb erre a 6-8 hetes kiskutya. Ez már önálló, kedves, és gyorsan tanul. A kölyökkutyát három nagy kérdés gyötri naphosszat: hol végezheti nyugodtan a dolgát, kicsit és nagyot, mely tárgyakat rághat békésen egészen apró darabokra, és végül az a kínzó talány, hogy emberszülei, amikor érzéketlenül magára hagyják, vajon meghallják-e biztató ugatását, amellyel jelzi, hogy ő még megvan és várja őket.

Egy rendes kutyamama a kölykeit életük első néhány hetében megszabadítja fölösleges anyagcseretermékeiktől, és csak akkor adódnak bajok, amikor a meleg anyai fészekből a látszólag óriási szobába kerülnek. Az ember környezete teli van felfedeznivalókkal, jól megkülönböztethető a saját fészektől, amelybe egy magára valamit is adó kiskutya sohasem csinál bele. A „nagyvilágba” persze lehet, miért is ne? Ám ekkor előáll a hőn imádott gazda a maga furcsa emberi szokásaival, amelyek gondos elemzésével a kiskutya számára lassan kiderül, hogy a gazda az egész lakást, sőt a liftet és a lépcsőházat is az anyai vacok részének tekinti. A kutyák belátó természetűek (ezért nincsenek kutya politikusok), és amint megértik ezt a képtelen ötletet, azonnal alkalmazkodnak hozzá, csak a felismerésig vezető út néha egy kicsit hosszú.

Az első szabály: ne verd a szerencsétlen kölyköt!

Nem fegyelmezni kell, hanem tanítani. Nem azért pisil be, mert rossz, hanem azért, mert még senki sem magyarázta el neki, a kutyának is érthetően, hogy az ember vacka három és fél szobás.

Tehát a magyarázat: amint a kölyök elköveti a tettét, sőt lehetőleg a tett elkövetése közben, ragadjuk meg a nyakbőrénél fogva, és egészen gyengéden rázzuk meg, közben mondjuk megrovóan: Nem!, és tegyük ki az ajtón körülbelül 1 percre. Ha következetesek vagyunk, és mindig a megfelelő pillanatban lépünk közbe, akkor már a harmadik-negyedik alkalommal a kölyöknek leesik az érme, és magától elindul az ajtó felé, hiszen ilyenkor amúgy is mindig kirakják. Nos, ha ez a paradicsomi állapot már elérkezett, akkor az ajtóhoz tartó kiskutyát kapjuk fel, és szaladjunk vele szépen a megértetés következő helyszínére, az udvarra vagy az utcára. Ha a dolog eredményes, alapos dicséret jár érte. Ha nem, hát nem. Persze előfordul, hogy a kiskutya bizonytalan, vagy maga is kísérletező hajlamú, és időnként kipróbálja, hogy „ezek” tényleg komolyan gondolják-e? Hogy a zongora alatt se? Ilyenkor semmi orrbeletörlés vagy más szadista élvezkedés. Ami mögöttünk történik, azt nem láttuk.

Figyelem!

Tettenérés!

Magyarázat!

Az utólagos fenyítésnek, órákig tartó „haragszom rád”-nak semmi értelme, a kutyus csak akkor érti meg, miről van szó, ha azonnal közbelépünk, és neheztelésünk ekkor se tartson tovább 1-2 percnél!

Bukfenc kutyánk annak idején nagyon hamar megértette, miről is van szó, és négyszobás, konyhás, fürdőszobás, előszobás lakásunkból három szobát, a konyhát, a fürdőszobát, az előszobát egy nap alatt megtanulta vacoknak tekinteni. Mi is nagyon büszkék voltunk arra, hogy ilyen intelligens kiskutyánk van, ami persze a fejlett etológiai szaktudás és hozzáértés egyenes következménye. E hitünk egészen egy hétig tartott, amikor furcsa illatok kezdtek terjengeni a lakásban, és némi szaglászás után kiderült, hogy negyedik szobánkat, amelyet nagyon ritkán használtunk, Bukfenc nem tekinti a lakás részének, mert tudtunkon kívül odajár a dolgát elvégezni. Felvilágosítottuk.

Amikor a foga jön a gyereknek, a kutyának, valamit rágnia kell. Cipőt, papucsot, zoknit (ez különösen finom, mert olyan jó emberszaga van), és ha a tejfogak már kihullottak, érdemes a rágósabb dolgokkal, például a bútorok lábával próbálkozni. Nos, megint csak a tanítás segít! Nem verés, nem szidalmazás, mert a kutyaemlékezet ilyenkor még csak az azonnali kérdésekben jeleskedik. Tehát jó sok különböző játék, amit lehet és szabad rágni, amiért még dicséret is jár. A tiltott dolgok rágásáért viszont nyakrázás, mint az imént, és erőteljes Nem!. Ez általában használ. Vannak persze kivételes esetek is, egyes szakértők szerint a kölykök mintegy 90 százaléka tartozik a kivételes esetek halmazába. De tudjuk, mennyit ér a statisztika, ha egyedi esetről van szó. Egyébként pedig tessenek rendesen elrámolni mindent, ha elmennek otthonról, hiszen az is lehet, hogy a kölyök csupán gyengéden figyelmezteti szeretett gazdáit, hogy véleménye szerint mindent szétdobálnak a lakásban. Jeromos kutyánk bánatában rágcsált, ha elmentünk otthonról. Amikor már egészen rendesek lettünk, és a kesztyűket, a cipőket, a táskákat, az esernyőket, a szatyrokat, a cipőkeféket, az újságokat, a papucsokat, az értékesebb szőnyegeket és egyáltalán minden mozdítható tárgyat elpakoltunk, akkor Jeromos szemet vetett egy „mindössze” kétszáz éves, igen jó állapotban levő asztalra, és annak lábait igyekezett a mai modernebb, sima felületűvé alakítani. Jeromosnak igen finom ízlése van. Magyaráztam én sokat, sőt bevallom, néha még az utólagos fenyítés teljesen értelmetlen és haszontalan eszközéhez is folyamodtam, de hiába. Az antik asztal lába egyre simább lett. Ilyenkor kell szakértőhöz fordulni, és ez az az eset, amikor a szakértő is szakértőhöz fordul.

A tanács roppant logikusnak tűnt.

– Kedves Uram! Nagyon egyszerű a dolog, vegyen kiskanálnyi cseresznyepaprika-krémet, és kenje az asztal lábára! Higgye el nekem, régi kutyás vagyok, egyetlen nyalintás, és vége a rágcsálásnak.

Mily nagyszerű, ha valaki érti a dolgát.

Cseresznyepaprika-krém, jókora kanálnyi, nem sajnálom én tőle, de hogy az élvezet még nagyobb legyen, kávéskanálnyi törött borsot is belekevertem, és szépen bekentem vele az asztal mindkét lábát. No, Jeromos, mi most moziba megyünk, te is érezd jól magad. Ezt tette. Mire visszatértünk, mindkét asztalláb simára és tisztára volt nyalva. Ez tulajdonképpen megoldotta volna a dolgot, mert nyalt és nem rágott. De. A kutyáknál mindig jön egy de. Meg kell gyónjam, hogy a tudósok, bármilyen logikus lénynek is adják ki magukat, amúgy valójában az orrukig sem látnak, és persze ez rám is vonatkozik. Az elhivatottak azért előbb-utóbb eljutnak a nagy felismeréshez. Nekem is eljött, még aznap éjjel három órakor. Ekkor ébresztett fel Jeromos, és visítva követelte, hogy most azonnal menjünk le az utcára. Mire felöltöztem, már késő volt, és szegény kutyánk teljes béltartalmát, benne a finom cseresznyepaprika-krémmel és feketebors-őrleménnyel sugárban kiürítette. Meg kell jegyeznem, hogy ezt úgy tette, hogy behátrált a fürdőszobába, ami igencsak körültekintő elmére vall, ha például a könyvespolcom felé hátrált volna, akkor lehet, hogy nem írnék ilyen kedélyes kutyatörténeteket. A tanítás azért eredményes volt, mert miközben a fürdőszobát néhány órai munkával szagtalanítottam, rájöttem, hogy egyszerű a megoldás. A két asztalláb kapott egy-egy bársonypapucsot, azóta sok látogatóból vált ki elismerő megjegyzést, milyen elegáns és finom módszert találtunk ki, hogy megóvjuk a portól a bútort. Jeromos azóta abbahagyta a lábak rágását.

A harmadik probléma is a megértéssel kapcsolatos. Otthagyjuk a kiskutyát, és elmegyünk. A kiskutya egy darabig tűri az egyedüllétet, azután jelzéseket kezd adni, csupán azért, mert aggódik, hogy netalán eltévedtünk, és nem találunk haza. A szomszédok általában ilyenkor jelentik a jegyzőnek, hogy a folyamatos és tűrhetetlen ugatás miatt maradandó szervezeti és pszichés károsodást szenvedtek, és hogy az olyan, a társadalmi együttélés szabályait felrúgó elemeket, mint mi, illene móresre tanítani, de azonnal. Küldjék a kutyakommandót tűzparanccsal együtt. Szóval, az efféle konfliktusokat megelőzendő, tanítsuk meg a kiskutyát arra, hogy bármeddig vagyunk is távol, mindig visszatalálunk. Ennek az a legegyszerűbb módja, hogy először csak néhány percre távozunk, majd tíz percre, fél órára, azután egy-két órára. Ha távozásunk után a kutya ugatni kezd, azonnal ott termünk, jól leteremtjük, és jöhet a nyakrázás, mint fent. Ezt a kutyák általában hamar megértik és megtanulják. Az aggodalmasabb példányoknál ez hetekig is eltarthat. Ha a magyarázat nem segít, akkor forduljunk szakértőhöz.