GÁRDOS PÉTER

HAJNALI LÁZ

© Gárdos Péter, 2010, 2015, 2021

© Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Polgár Anita

Borítóterv submachine

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-572-032-3

MOBI ISBN 978-963-572-033-0

„A Hajnali láz a szerelemről, háborúról és a levelek erejéről szóló, rendkívüli és igaz történetek sorát gyarapítja. A felejthetetlen történet drámai, együtt érző és mélyen megindító; arra emlékeztet bennünket, hogy a holokauszt nem csupán történelem, de figyelmeztetés is.”

– Jennifer Clement, az Elveszett lányok országa szerzője

„Sosem ríkatnak meg a könyvek, de a Hajnali láznak sikerült. Szenvedéllyel és játékos szellemességgel ragad magával, hogy a bánattól összeszorult szívünket végül örömmel és szeretettel megtelve engedje el.”

– Dr. Máté Gábor, A sóvárgás démona szerzője

„A Hajnali láz lebilincselő és eleven utazás a halál kapujából az élet felé, egy regény, mely a szerelem erejét hangsúlyozza egy világban, melyet a kimondhatatlan gyűlölet pusztít. Gárdos Péter bátorsággal, humorral és következetes érzelmi őszinteséggel világítja meg az emberi akarat hihetetlen erejét – nemcsak az élni akarást, de az élvezhető élet iránti küzdeni akarást is.”

– Julie Orringer, a Láthatatlan híd
és a Légzőgyakorlat fuldoklóknak szerzője

„A könyv a sebzett lelket begyógyító jóság, a reményt tápláló szerelem és az élet élvezetébe vetett hit megőrzésének testamentuma, mely generációról generációra szállhat.”

– Dr. Edith Eva Eger, holokauszt-túlélő,
klinikai pszichológus, a The Choice szerzője

„Szívbe markoló, felemelő történet arról, hogyan dacol a tragédiával és a borzalmakkal a szerelem és a család iránti vágy.”

– The Daily Express

„Megkapó levélgyűjtemény szerelemről és költészetről.”

– Otago Daily Times

„A Hajnali lázat egyfajta időtlenség, klasszikus romanticizmus jellemzi. Legyenek bármily elcsépeltek, az olyan közhelyeket, mint »A szerelem mindent legyőz«, Lili és Miklós története tartalommal tölti meg.”

– The Australian

„A szerelem a legjobb bosszú a holokauszt borzalmaiért.”

– The Guardian

„A Hajnali láz képszerű jelenetek és élesen, de világosan megrajzolt mellékszereplők köré épül.”

– The Sydney Morning Herald

„Olvasás közben együtt érzünk a rokonszenves szereplőkkel, és egyfajta morális öröm tölt el bennünket.”

– Die Zeit

„Gárdos Péter a Hajnali lázban szülei megindító történetét meséli el, akik a háború után Svédországban, a leveleiken keresztül találtak egymásra és tanultak meg szeretni.”

– Freundin

„Ez a történet túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. A körülmények komolyságát Gárdos halk boldogsággal ellensúlyozza.”

– Brigitte

„A humor és az érzelmesség kéz a kézben jár.”

– postscriptum.nl

„Azt is megmutatja, hogy az ember, meneküljön bár hazájából, vagy leljen otthonra benne, nem lehet törvényen kívüli – megérdemli, hogy boldog legyen, és tiszteljék.”

– just-tampier.com

„A Hajnali láz nagy erőssége, hogy a legreménytelenebb helyzeteket is úgy képes bemutatni, hogy közben megnevetteti az olvasót.”

– ELLE France

„Gárdos Péter első, csodálatos könnyedséggel megírt regénye szándékosan a remény és a vágyakozás oldaláról közelíti meg a történetet, nem azokat a pillanatokat emeli ki, amelyek beárnyékolják a mindennapjainkat. A humor kiváló ellenszer a fájdalomra.”

– La Vie France

„Annyira erős önmagában annak a története, ahogyan Gárdos szülei megismerkedtek és egymásba szerettek, hogy a körítés mellékes.”

– VS.hu

„A könyv olvasható aparegényként, anyaregényként, de legfőképpen szerelemregény, amelynek középpontjában egyértelműen Lili és Miklós áll – a küzdelmük, hogy kicsikarjanak maguknak az élettől egy kis boldogságot.”

– Új Szó

„A Hajnali láz professzionálisan megírt regény, ahol a dramaturgiai súlypontok remekül elhelyezettek. (…) A szándékoltan „emelkedett” stílusú párbeszédek és a levelekben megszólaló hangok nem ütköznek a valóságérzettel, és ez nem kis bravúr.”

– Kisalföld

„A Hajnali láz az újkori történelem egyik legsúlyosabb »problémáját« tárgyalja. Igaz, elegáns könnyedséggel.”

– 168 óra

„Te nem tudod még, kisöcsém, mi szántott
mély árkokat egy földrész homlokán,
itt északon, csillagfénybe mártott
repülőt láttál holdas éjszakán.”

(Gárdos Miklós: Egy svéd kisfiúhoz)

Egy

Apám esőbe hajló nyári napon hajózott be Svédországba.

A háború alig három hete ért véget.

Dühödt északi szél fújt, a hajó két-három méteres hullámok között bukdácsolt a Balti-tengeren Stockholm felé. Apámat az alsó fedélközben helyezték el. Az emberek szalmazsákokon feküdtek, s ágyaikat görcsösen markolászva igyekeztek megkapaszkodni a rettentő imbolygásban.

Még egy óra sem telhetett el az indulás óta, amikor Apám rosszul lett. Először csupán véres habot köhögött fel, s oldalra fordult, de aztán olyan hangosan kezdett el hörögni, hogy agóniája szinte elnyomta a hajótesthez verődő hullámok csattogását. Miután Apám eleve a súlyosabb esetek közé tartozott, az első sorban feküdt, közvetlenül a csapóajtó mellett. Madártestét akkor két matróz kapta fel, s a szomszédos kajütbe vitték.

Az orvos nem habozott. Arra nem volt idő, hogy fájdalomcsillapítókkal vacakoljon. Jókora tűt vágott Apám mellkasába, két borda közé. A vakszerencsén múlott, hogy a fecskendő megfelelő helyre érkezett. Miközben a doktor félliternyi folyadékot szippantott ki Apám mellhártyái közül, megérkezett a szívókészülék. Az injekciós tűt műanyag csövecskére cserélték, és szívóharanggal gyorsan leszívtak a mellkasból még vagy másfél liternyi váladékot.

Apám jobban lett.

A kapitány, akit értesítettek a sikeres életmentésről, különleges kegyben részesítette a nagybeteg férfiút. Vastag pokrócokba bugyoláltatta, és kiültette a fedélzetre. A gránitszürke víz fölött dagadt felhők gyülekeztek. A kapitány kifogástalan egyenruhában állt Apám nyugágya mellett.

– Németet beszél az úr?

Apám bólintott.

– Gratulálok a megmeneküléséhez.

Egy jobb időben tanulságos diskurzus kezdődhetett volna el. De Apám nem volt úri társalgásra alkalmas állapotban, így éppen csak jelezhette együttműködési szándékát.

– Élek.

A kapitány megnézte magának Apámat. A koponyára ráfeszült a hamuszín bőr, a szembogár nagyobb lett a szemüveg torzításában, a száj mögött roppant, sötét üreg tátongott. Apámnak ekkor már úgyszólván nem volt saját foga. Hogy pontosan mi történt, nem tudom. Talán úgy esett, hogy három nagydarab pribék vert pépesre egy cingár alakot a légópincében. Talán a mennyezetről egyetlen szál, foglalat nélküli izzó lógott. Talán az egyik félmeztelen verőlegény vasalót ragadott, azzal vágta többször is arcon a behorpadt mellkasú rabot, Apámat. A hivatalos és lakonikus változat szerint a fogai nagy részét a Margit körúti fegyházban verték ki 1944-ben.

De itt most valóban élt, lélegzett, igaz, kissé sipítóan, tüdeje pedig szorgalmasan dolgozta fel a friss, sós tengeri levegőt.

A kapitány belepillantott a távcsövébe.

– Kikötünk öt percre Malmőben.

Apámra ez igazán nem tartozott. Rajta kívül még kétszázhuszonnégy, kivételesen rossz állapotban lévő beteg embert szállítottak Lübeckből Stockholmba. Néhányan közülük annak is örültek volna, ha a kapitány biztosítékot ad, hogy megérkeznek a célállomásra. E páriák számára a pár perces malmői kitérő nem osztott, nem szorzott. A kapitány viszont, mintha jelentést tenne egy felsőbb hatóságnak, folytatta:

– Rádión utasítottak. Ez a megálló nem volt benne az útitervemben.

Felbőgött a hajókürt. A vízpára mögött feltűntek a malmői kikötő dokkjai. Apám feje fölött sirálycsapat körözött.

A móló legvégén kötöttek ki. Két matróz ereszkedett a szárazföldre, s futva megindultak a hullámtörőn a kikötő felé. Kezükben üres füles kosár, amilyenben Apám emlékei szerint komor mosónők cipelték fel a padlásra a szennyes ruhát.

A móló végét sorompó zárta le, a biciklis asszonyok amögött várakoztak. Lehettek vagy ötvenen. Néma, moccanatlan csapat. Az asszonyok közül sokan fekete fejkendőben álltak, kerékpárjaik kormányát szorítva. Gubbasztó hollók egy faágon.

A két matróz a sorompóhoz ért. Apámnak csak ekkor tűnt fel, hogy a biciklik kormányáról kisebb pakkok, kosarak lógnak. A kapitány átfogta Apám vállát.

– Egy megszállott rabbi akciója. Hirdetést adott fel a reggeli újságokban. Megírta benne, hogy maguk ezzel a hajóval érkeznek. Még azt is el tudta érni, hogy kikössünk.

Az asszonyok pillanatok alatt beleszórták csomagjaikat a füles kosárba. Egyikük, aki kissé hátrább állt, mindkét kezével elengedte a kormányt, és a bicikli eldőlt. Apám a hajón hallotta a fémes koppanást, ahogy a kerékpár a bazaltkockákra csapódott, ami ilyen távolságból egyszerűen képtelenségnek tetszett. Mégis később sokszor felidézte a jelenetet, és soha nem hagyta ki a csattanást.

Aztán amikor begyűjtöttek mindent, a matrózok ugyanúgy, futva tették meg a visszautat a hajóig. Apám agyában rögzült a kép: valószínűtlenül üres móló, füles kosarat cipelő matrózok s hátul, lezárásként, a különös, biciklis női hadtest, mozdulatlanul.

A kis csomagokban sütemény volt, amit ismeretlen svéd asszonyok sütöttek abból az alkalomból, hogy a páriák Svédországba érkeztek. Apám fogatlan szájában forgatgatta az omlós, puha tésztát. Vanília és málna ízét érezte.

– Svédország üdvözli magukat. – A kapitány valami ilyesmit dörmögött elmenőben, ment intézkedni, s a hajó már távolodott is a parttól.

Apám majszolta a süteményt. Az égen, a felhők között egy kétfedeles repülőgép húzott el, leírt két tiszteletkört fölöttük. Apám lassan úgy érezte, tényleg él.

1945. július hetedikén már Gotland tartomány Lärbro nevű falucskájának kórházában, egy tizenhat személyes kórteremben feküdt, hátát nekitámasztotta a vánkosnak, és levelet írt. A napfény aranysugárban zubogott be az ablakokon. Az ágyak között ropogósra keményített blúzos, fehér főkötős nővérkék cikáztak földet súroló vászonszoknyákban.

Apám írása gyönyörű volt: csinos betűk, elegáns hurkok, lélegzetvételnyi rés a szavak között. Miután befejezte a levelet, borítékot kerített, leragasztotta, s a lezárt kopertát vízzel teli üvegkancsónak támasztotta az éjjeliszekrényén. A borítékot két órával később egy Katrin nevű ápolónő magához vette, és a többi beteg levelével együtt postára adta.

Apám ekkor még hébe-hóba kelhetett csak fel a kórházi ágyból. Tizenegy nappal a fenti esemény után viszont már kiülhetett a lärbrói kórház folyosójára. Valahonnan szerzett egy vékonyka füzetet, amelynek kockás lapjaira késő délután átvezethette a neveket. Mert délelőtt neki is jött levele, egyenesen a Svédországi Menekültek Nyilvántartó Hivatalától. A küldeményben száztizenhét női név és cím volt. Apám száztizenhét fiatal nő postacímét tartotta a kezében, lányokét, asszonyokét, akikbe Svédország-szerte próbáltak életet lehelni a különféle kórházbarakkokban.

Akkor már túl volt egypár nappal a korábbi drámai bejelentésen.

Apám igyekezett nem mozogni, miután hozzátapadt a röntgengép belső falához. Lindholm a másik szobából kiabált át neki. A főorvos kétméteres, nyakigláb alak volt, és mókásan beszélt magyarul. A hosszú magánhangzók között szinte nem tett különbséget, mindegyiket úgy ejtette ki, mintha beszéd közben luftballont fújt volna fel. A főorvos tizenkét éve vezette Lärbro kórházát, és a feleségének köszönhetően törte ilyen fortélyosan a magyar nyelvet. Márta, ez a megdöbbentően kis termetű nő – Apám úgy saccolta, semmiképpen nem lehet több egy méter negyvennél – ápolónőként dolgozott szintén Lärbróban.

– Benn tartja a levegőt! Nem ficánkol!

Kattanás, búgás – a röntgenkép elkészült. Apám leereszthette a vállát.

Lindholm már ott állt mellette. Szánakozva nézett, nem is rá, hanem egy kissé a feje fölé. Apám úgy ácsorgott beesett mellkassal, félmeztelenül a röntgengép mellett, mint aki soha többé nem akar felöltözni. Szódásüveg vastagságú szemüvege kissé bepárásodott.

– Mi is a maga foglalkozása, Miklós?

– Újságíró voltam. És költő.

– Á! A lélek mérnöke. Szép.

Apám egyik lábáról a másikra nehezedett.

Fázott.

– Hát öltözzön, mit áll?

Apám a helyiség sarkába csoszogott, felvette a pizsamakabátját.

– Baj van?

Lindholm most sem nézett rá. Elindult a szobája felé, intett Apámnak, hogy kövesse, és csak úgy mellékesen maga elé mormogta. – Baj.

A doktor szobája a kertre nézett. Gotland szigete ilyen nyárközépi, meleg kora estéken tündöklött a sárgaréz fényben, amely felfoghatatlan szögben fürdette meg a tájat. A bútorok sötétbarnája meghittséget, biztonságot sugárzott.

Apám pizsamában ült a bőrfotelben. Vele szemben, az íróasztal túloldalán, Lindholm már mellényben feszített. Gondterhelten matatott a leletek között. A tengerzöld burás asztali lámpát felkapcsolta, bár nem volt rá szükség.

– Hány kiló ön most, Miklós?

– Negyvenhét.

– Na látja. Megy ez, mint karikacsapás.

Ezzel a megjegyzésével arra célzott, hogy Apám testsúlyát a drasztikus kúra eredményeképpen néhány hét alatt huszonkilenc kilóról negyvenhét kilóra sikerült feltornászni. Apám ki-be gombolgatta a pizsamakabátját. Nagy volt rá, lötyögött rajta.

– Mennyi volt hajnalban a láza?

– Harmincnyolc kettő.

Lindholm az asztalra dobta a leleteket.

– Nem hámozok tovább. Így mondják? Most már elég erős ahhoz, hogy szembenézzen a tényekkel.

Apám mosolygott. Lényegében majdnem az összes foga vipla volt. A vipláról azt illik tudni, hogy orvosi fémötvözet, saválló, ronda és olcsó. Amint Apám megérkezett Lärbróba, már másnap meglátogatta egy fogorvos, mintát vett, intézkedett. Figyelmeztette, hogy ideiglenes fogazatot kap, ami inkább praktikus lesz, mint esztétikus. Aztán, ripsz-ropsz, beépítette a szájába ezt a fémgyárat. Apám mosolya minden volt, csak nem szívmelengető, de a főorvos ennek ellenére kényszerítette magát, hogy ránézzen.

– Tárgyszerű leszek. Így könnyebb. Önnek hat hónapja van hátra, Miklós.

Lindholm felkapott egy röntgenfelvételt az asztalról, és az ablak négyszöge felé tartotta.

– Nézze. Hajoljon közelebb.

Apám előzékenyen felpattant, s az íróasztal fölé görnyedt.

Lindholm finom ujjai bebarangolták a röntgenkép lankás tájait.

– Itt, itt, itt és itt. Látja, Miklós? Ez itt csupa flekktífuszos elvékonyodás. És ezeket a foltokat látja? Ez tébécéje. Megmaradandó károsodások. És, sajnos, nincs mód visszafordítani azokat. Őket. Szörnyű ilyet kimondani. Hétköznapi kifejezéssel élve, a betegség… felzabálja a tüdejét. Van ilyen kiszólás magyarul: „felzabálni”?

Elmerülten nézték a röntgenfelvételt.

Apám kicsit rátámaszkodott az íróasztalra, nem volt igazán jó erőben. De azért bólintott. Így jelezte, hogy a főorvos úr szerencsésen elboldogult a magyar nyelv érzékletes szövevényében. A „felzabálni” elég pontos kifejezés volt ahhoz, hogy orvosi műszavak nélkül érzékeltesse a nem is oly távoli jövőt.

Apai nagyapámnak könyvesboltja volt Debrecenben a háború előtt. A könyvkereskedés a Püspöki palota épületében bújt meg, az árkádok alatt, a város közepén, a főtértől néhány perc sétaútra. Gambrinus-udvarnak hívták, a boltot meg éppen ezért Gambrinus Könyvkereskedésnek. Három keskeny, magas helyiségből állott. Apám apja irodaszereket is árult benne, sőt kölcsönözni is lehetett könyveket. Apám ebben az üzletben, egy hosszú falétra tetején, kamaszkorában elolvasta a világirodalmat – Lindholm költői megfogalmazását tehát nyilvánvalóan tudta becsülni.

A főorvos mélyen Apám szemébe nézett.

– Az orvostudomány mai állása azt mondja, ön menthetetlen. Lesznek jobb periódusok is. Rosszabbak is. Mindig maga mellett állok majd. De áltatni nem szeretném. Hat hónap. Hét, maximum. Elszorul szívem. De ez az igazság.

Apám kiegyenesedett. Még mindig mosolygott. Derűsen visszahuppant az öblös fotelbe. A doktor nem lehetett biztos benne, hogy diagnózisát értette, felfogta-e.

Ám Apámat ez idő tájt fontosabb kérdések foglalkoztatták, mint az élete.

Kettő

Két héttel e beszélgetés után rövid sétákra kiengedték a kórház pompás kertjébe, s ő elfoglalta az egyik padot, amelyre egy terebélyes fa dús koronája vetett árnyékot.

Szinte fel sem nézett. Írta a leveleit, egyiket a másik után. Ceruzával skríbolt, azzal a megkapó gyöngyírásával. Ült a kerti padon, a papírlapokat Martin Andersen Nexö svéd kiadású regényének kemény fedelére szorította. Apám csodálta Nexö politikai nézeteit s a regény néhány munkásfigurájának szótlan bátorságát. Tán még az is megfordult a fejében, hogy a nagy dán szintén tuberkulózisban szenvedett, és neki sikerült kigyógyulnia.

Apám sebesen írt. Az elkészült levelekre követ helyezett, nehogy elvigye őket a szél.

Másnap kopogtatott a főorvos szobájának ajtaján. Úgy számított, hogy Lindholmot lefegyverzi majd megejtő őszintesége. Szüksége volt a doktor segítségére.

Ilyenkor, nappal a főorvos a pamlagon beszélt a betegeivel. A bőrdívány egyik oldalán ő ült, fehér köpenyben, a másikon Apám, pizsamában.

Lindholm meglepődve forgatgatta a temérdek borítékot.

– Nem szoktuk megkérdezni betegeinket, hogy kikkel leveleznek és miért. Most se a kíváncsiság hajt…

– Tudom. Mindenképpen be szeretném avatni a főorvos urat.

– Azt mondja, kedves Miklós, hogy ez itt száztizenhét boríték. Kiterjedt levelezést folytat, gratulálok. – Lindholm emelgette a karját, mintha súlyra is meg akarná becsülni a levéltömeget. – Mindjárt szólok a nővérnek, hogy vegyen meg rájuk bélyegeket. Bármilyen anyagi kérdésben továbbra is bizalommal fordulhat hozzám.

Apám, szerénytelennek tűnően, általvetette egyik pizsamás lábát a másikon. Somolygott.

– Csupa nő.

Lindholm felhúzta a szemöldökét.

– Nocsak!

– Illetve lány. Magyar lányok. Debrecen és környéke. Ott születtem én is.

– Értem – bólintott a főorvos.

Nem értette. Fogalma sem volt, mit akar Apám ezzel a levéldömpinggel, de megértőnek mutatkozott, hiszen mégiscsak egy halálraítélttel diskurált.

Apám felszabadulva folytatta.

– Két héttel ezelőtt megérdeklődtem, hogy szerte Svédországban kik azok a nők, akik Debrecen környékén születtek, és most itt ápolják őket. Harmincéves korig!

– A kórházbarakkokban?! Ó!

Mindketten tudták, hogy a lärbróin kívül még több tucat rehabilitációs központ működik az országban. Apám ültében is kihúzta magát. Őszintén büszke volt a haditervére.

– És azokban számtalan nő. Lány. Asszony. Itt a névsor! – A pizsamakabát zsebéből elővette a listát. Elpirult. Átnyújtotta az erősen preparált névsort – „x”-eket, pipákat, kis háromszögeket rajzolt a nevek mellé.

– Ohó. Az ismerősöket keresi! Pártolom ezt!

– Félreért – magyarázta Apám hunyorogva, és közben mosolygott. – Feleséget keresek. Meg szeretnék nősülni.

Végre kimondta. Hátradőlt, várta a hatást.

Lindholm homlokát ellepték a redők.

– Úgy látszik, kedves Miklós, múltkor nem fogalmaztam eléggé egyértelműen.

– De, főorvos úr, de.

– Úgy látszik, kifogott nekem a nyelv! Hat hónap, körülbelül. Ennyi van hátra. Tudja, Miklós, ha egy orvos kimond ilyesmit, az neki a legszörnyűbb.

– Tökéletesen megértettem, főorvos úr.

Erre nehéz volt bármit válaszolni. Így hát szótlanul ültek a pamlag két oldalán.

Még öt percig feszengtek, egyre fokozódó zavarban. Lindholm azt mérlegelte magában, hogy feladata-e néki kioktatni egy halálraítéltet, feladata-e felszólítani a lehetőségek józan mérlegelésére. Apám meg azt fontolgatta, érdemes-e beavatni egy ilyen sokat tapasztalt tudóst az optimista világképbe. De aztán inkább békén hagyták egymást.

Apám aznap délután befeküdt az ágyába, ahogyan azt a terápia javasolta, s hátát a párnájának vetette. Négy óra felé járt, vagyis a napi szieszta ideje volt, az ápoltaknak a barakkban kellett tartózkodniuk. Sokan aludtak, néhányan kártyáztak, Harry pedig egy romantikus szonáta zárótételének legfurfangosabb futamát ismételgette a hegedűjén, idegesítő buzgalommal.

Apám felragasztotta a bélyeget a száztizenhét borítékra. Nyalt, ragasztott, nyalt, ragasztott. Néha kiszáradt a szája, ilyenkor beleivott a kisasztalon álló pohárba. Úgy érezte, Harry hegedűjátéka kifejezetten az ő tevékenységének zenei kísérete.

A száztizenhét levelet akár indigóval is másolhatták volna. Egyetlen szóban különböztek egymástól: a megszólításban.

Ábrándozott-e valaha Apám arról, hogy mit érezhettek a nők, amikor kibontották a nekik szóló borítékokat? Amikor előhúzták a leveleket, s rápillantottak arra a szabályos zsinórírásra?

Ó, azok a nők! Kórházi ágyak szélén kuporogva, kerti padokon, orvosságszagú folyosók szegletében, vastag üvegű ablakok előtt, kicsorbult lépcsőkön meg-megállva, szelíd hársak alatt, aprócska tavak partján, sárgás csempék hidegéhez dőlve. Látta-e maga előtt Apám, amint hálóingben vagy a táborlakók szokásos, szürkésfehér egyenruhájában bontogatják a borítékait? Amint eleinte zavarban, később el-elmosolyodva, egyre gyorsuló szívdobbanással, vagy csak végsőkig meglepve, újra és újra végigszáguldanak a sorokon?

Kedves Nóra, kedves Erzsébet, kedves Lili, kedves Zsuzsa, kedves Sára, kedves Szeréna, kedves Ágnes, kedves Giza, kedves Baba, kedves Katalin, kedves Judit, kedves Gabriella…

Azt már valószínűleg megszokta, hogy ismeretlenek megszólítják, ha magyarul beszél – azon a címen, hogy ők is magyarok. Lassanként egészen neveletlenek leszünk.

Én például azon a címen írtam a fenti bizalmas megszólítást, hogy földik vagyunk. Nem tudom, hogy ismer-e Debrecenből – én addig, míg a haza nem „hívott” munkaszolgálatosnak, a Független Újságnál dolgoztam – apámnak pedig a Püspöki palotában volt könyvesboltja.

Nekem rémlik, így a névről s korról, hogy ismerem Magát – ugye a Gambrinusban laktak?

Ne haragudjon, hogy ceruzával írok, de orvosi rendeletre pár napig újra ágyban kell feküdnöm.

A száztizenhét levél egyik címzettje egy bizonyos Reich Lili volt, a smålandsstenari tábor tizennyolc éves lakója.

Kibontotta a borítékot, amit augusztusban kézbesített a posta, figyelmesen elolvasta a levelet, s miután látta, hogy a szép írású fiatalember a távoli Lärbróból nyilvánvalóan összetévesztette valakivel, rögtön el is felejtette az egészet.

Különben is: lázas izgalomban élt akkoriban. Két újsütetű barátnőjével, Stern Sárával és Gold Judittal pár nappal korábban elhatározták, hogy véget vetnek a lassú gyógyulás egyhangú, végeláthatatlan hétköznapjainak.

Gold Judit lóarcú leányzó volt, keskeny, szigorú ajka fölött sötét szőrszálakkal. Sára éppen az ellenkezője: szőke, vékony csontú teremtés, keskeny vállal, formás lábbal.

A három barátnő a tábor kultúrházának színpadára magyar estet álmodott.

Mindannyian tanultak zenét azelőtt: Reich Lili nyolc évet zongorázott, Stern Sára egy énekkarban énekelt, Gold Judit a háború előtt táncolt. Friedmann Erika és Pláner Gitta pedig csak úgy, lelkesedésből csatlakozott hozzájuk. Az alig harmincperces műsor tervezetét a doktori szoba írógépén pötyögték le, és három helyre is kiragasztották. A kultúrház nyikorgó faszékeit ellepték az érdeklődők. Többnyire a rehabilitációs tábor ápoltjai ültek ott, de bejöttek a kisvárosból, Smålandsstenarból is kíváncsiskodni.

A műsor tomboló sikert aratott. Az utolsó szám, egy lendületes csárdás után a nézők felállva tapsolták ki újra és újra az öt pironkodó lányt a színpadra. Ám amint visszaszaladtak a színpad mögé, Lili váratlan, erős fájdalmat érzett a hasában. Összegörnyedt, a hasára szorította a kezét, majd azon kapta magát, hogy halkan nyögdécsel. Lefeküdt a földre. Veríték öntötte el a homlokát.

Sára volt a legbizalmasabb barátnője, ő guggolt mellé.

– Lili, mi a baj?!

– Szörnyen fáj…

Egy kis időre elvesztette az eszméletét. Nem emlékezett, hogyan került a mentőautóba, csak arra, hogy Sára elmosódott arca hajol fölé, kiált is valamit, de ő semmit sem hallott.

Később sokat gondolkodott azon, hogy Apámat talán soha meg nem ismeri, ha nincs ez a veseroham; ha a drabális, fehér mentőautó nem szállítja be az eksjői katonakórházba. Ha az első beteglátogatáskor Gold Judit nem hozza magával fogkeféje és naplója mellett a levelet, amelyet attól a lärbrói fiútól kapott. Ha ugyanezen a látogatáson Gold Judit rá nem beszéli, hogy minden észérv ellenére csupán pár mondatot válaszoljon a kedves fiatalembernek, ha másért nem, hát emberségből.

Így hát Reich Lili az egyik reménytelenül hosszú kórházi estén, midőn elült az ósdi lift ajtajának fülsértő nyikorgása meg a folyosóról beszűrődő zsibbasztó ricsaj, papírt kerített, és némi tűnődés után írni kezdett az ágya fölé erősített izzó sápadt, halvány fényében.

Kedves Miklós!

Valószínűleg nem vagyok azonos azzal, akire gondolt, mert bár Debrecenben születtem, de egyéves korom óta Budapesten éltem. Ennek ellenére sokat gondoltam Magára, ugyanis közvetlen hangú levele annyira szimpatikus, hogy szívesen folytatnám a levelezést…

Ez csak félig volt igaz. Most, hogy az ágyhoz szögezte egy ismeretlen, új betegség, félelemből, menekvésképpen vagy csak unaloműzésből ábrándokat szőtt.

Magamról csak annyit, hogy nekem nem imponál az élesre vasalt nadrág vagy a jól fésült frizura, hanem a belső érték az, ami megkap engem.