EDITH EVA EGER

A DÖNTÉS

Fordította

Farkas Nóra

Copyright © 2017 by Dr. Edith Eger

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2017

Borítóterv © bij Barbara Amsterdam

Szögesdrót © plainpicture/Folio Images/Martin Sundström

Lila virág © Shutterstock

Originally published in the USA by Scribner, An Imprint of Simon & Schuster, Inc. 2017 under the title The Choice. Embrace the possible.

A neveket és a szereplők tulajdonságait megváltoztattam, beleértve az összes páciensem nevét és tulajdonságait, egyes szereplőket pedig több személyből raktam össze.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Darida Benedek

Olvasószerkesztő Bardi Erzsébet

Borítóterv Oláh Gábor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-028-6

Családom öt nemzedékének:

apámnak, Lajosnak, aki megtanított nevetni;

anyámnak, Ilonának, aki segített meglelnem azt, amire legbelül szükségem volt;

hihetetlen és káprázatos nővéreimnek, Magdának és Klárának;

gyermekeimnek: Marianne-nak, Audrey-nak és Johnnak;

és az ő gyermekeiknek: Lindsey-nek, Jordannek, Rachelnek, Davidnek és Ashley-nek;

és az ő gyermekeik gyermekeinek: Silasnek, Grahamnek és Hale-nek.

Tartalom

Előszó
Philip Zimbardo, PhD

I. rész
BÖRTÖN

Bevezetés
Megvolt a magam titka, én pedig a titkomé voltam

1. fejezet
A négy kérdés

2. fejezet
Amit a fejedbe raksz

3. fejezet
Táncolni a pokolban

4. fejezet
Cigánykerék

5. fejezet
A Halállépcső

6. fejezet
Egy fűszálat választani

II. rész
SZÖKÉS

7. fejezet
Felszabadítóm, támadóm

8. fejezet
Be az ablakon

9. fejezet
Jövőre Jeruzsálemben

10. fejezet
Menekülés

III. rész
SZABADSÁG

11. fejezet
Érkezésünk napja

12. fejezet
Zöldfülű bevándorló

13. fejezet
Maga ott volt?

14. fejezet
Egyik túlélőtől a másiknak

15. fejezet
Mit várt el tőlünk az élet

16. fejezet
A döntés

17. fejezet
Különben Hitler győz

18. fejezet
Goebbels ágya

19. fejezet
Hagyj ott egy követ

IV. rész
GYÓGYULÁS

20. fejezet
A szabadság tánca

21. fejezet
A levágott kezű lány

22. fejezet
A víz valahogyan kettéválik

23. fejezet
A felszabadulás napja

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Előszó

Philip Zimbardo, PhD

Phil Zimbardo pszichológus, a Stanford Egyetem professor emeritusa. Az ő nevéhez fűződik a híres stanfordi börtönkísérlet (1971). Számos jelentős mű szerzője, többek közt a The New York Times bestsellerlistájára került és a William James-díjat is elnyert A Lucifer-hatás – Hogyan és miért válnak jó emberek gonosszá? (The Lucifer Effect: Understanding How Good People Turn Evil – 2007, magyarul megjelent: 2012) című könyvé. Emellett a Hősök Tere Projekt alapítója és elnöke.

Egyszer, egy tavaszi napon dr. Edith Eva Eger az Egyesült Államok haditengerészete vezető pszichiáterének meghívására felszállt egy ablak nélküli vadászrepülőgépre, amelynek úti célja a világ egyik legnagyobb hadihajója, a kaliforniai partok közelében állomásozó USS Nimitz repülőgép-hordozó volt. A repülő leereszkedett a rövid, mindössze százötven méteres leszállópályára, és hirtelen zökkenéssel állt meg, amikor az elfogóhorog beakadt a megállító acélsodronyba, visszatartva ezzel a gépet attól, hogy belerohanjon az óceánba. A fedélzeten tartózkodó egyetlen nőként dr. Egert a kapitány kabinjában szállásolták el. Milyen küldetéssel érkezett ide? Meghívásának apropója az volt, hogy megtanítsa ötezer fiatal tengerészgyalogosnak, hogyan birkózhatnak meg a háború viszontagságaival, traumáival és zűrzavarával.

Dr. Egert számtalan alkalommal kérték fel klinikai szakértőnek katonák, köztük a különleges erők tagjainak kezeléséhez poszttraumás stressz-szindróma és traumatikus agysérülések esetén. De hogyan is tudhatott ez a szelíd nagymama olyan sok hadviselt embernek segíteni abban, hogy felgyógyuljanak a háború brutalitása okozta sebesüléseikből?

Még a személyes találkozásunkat megelőzően telefonon keresztül meghívtam dr. Egert egy vendégelőadásra a Stanford Egyetemen tartott, „Az elmekontroll pszichológiája” című kurzusomra. Életkora és kiejtése alapján egy óvilágbeli nénike képe jelent meg előttem, aki az álla alatt összecsomózott fejkendőt hord. Ám amint beszélni kezdett a hallgatóimhoz, immár saját szememmel láttam, hogy gyógyító erő sugárzik belőle. Ragyogó mosolyától, fénylő fülbevalójától és haja tündöklő aranyszínétől valósággal sugárzott az egész alakja; öltözéke tetőtől talpig Chanel volt, mint azt később a feleségemtől megtudtam; és jókedvűen, elevenen és humorral szőtte egybe szörnyűséges és szívbe markoló történeteit arról, hogyan élte túl a náci haláltáborokat. Fellépéséből olyasféle melegség áradt, amelyet csupán tiszta fényként tudnék leírni.

Dr. Eger élete tele volt sötétséggel. Tizenévesen lett az auschwitzi tábor foglya. A kínzások, az éhezés, valamint a megsemmisítés folyamatos fenyegetése ellenére is sikerült megőriznie szellemi és lelki szabadságát. Az átélt szörnyűségek nem törték meg; bátrabb és erősebb lett általuk. Bölcsessége valójában éppen az élete legkétségbeejtőbb epizódjaiból fakadt.

Dr. Eger azért képes segíteni mások gyógyulását, mert saját maga is megjárta a traumától a győzelemig vezető utat. Felfedezte, miként használhatja fel az emberi kegyetlenségről szerzett tapasztalatait arra, hogy másoknak erőt adjon – a katonáktól, például a USS Nimitz legénységétől kezdve egészen azokig a párokig, akik azért küzdenek, hogy újraélesszék a meghittséget kapcsolatukban; az elhanyagolt és a bántalmazott emberektől a függőséggel vagy betegséggel küzdőkig; a szeretteik elvesztését gyászolóktól egészen azokig, akik a reményüket vesztették el. Mi mindannyian, akik az élet hétköznapi csalódásai és erőpróbái közt hánykolódunk, azt az ösztönzést meríthetjük dr. Eger üzenetéből, hogy hozzuk meg a saját döntésünket, szabaduljunk meg általa a szenvedéstől – és találjuk meg a saját belső fényünket.

Előadása végén mind a háromszáz diákom felállt a helyéről, és önkéntelen, szűnni nem akaró ovációval ünnepelte dr. Egert. Ezt követően legalább száz fiatal férfi és nő özönlötte el az aprócska pódiumot; mindannyian kivárták, hogy köszönetet mondhassanak ennek a rendkívüli asszonynak, és megölelhessék. Több évtizedes tanári pályafutásom alatt még soha hallgatók egyetlen csoportját sem láttam ennyire lelkesnek.

Közös munkánk és utazásaink két évtizede alatt hozzászoktam, hogy erre a reakcióra számítsak minden hallgatóságtól, akiknek Edie szerte a világon előad. Újra és újra végignéztem: a michigani Flintben tartott Hősök Kerekasztalától kezdve, ahol egy súlyos szegénységgel, ötvenszázalékos munkanélküliséggel és mindinkább kiéleződő faji konfliktusokkal küzdő város fiataljainak egy csoportjához beszéltünk, egészen Budapestig, ahol Edie számos rokona halt meg, és ahol olyan emberek százaihoz szólt, akik a múlt veszteségeiből próbáltak felépülni – Edie személyisége mindenütt átformálta az embereket.

Ebben a könyvben dr. Eger a páciensei átalakulásának leírását saját auschwitzi túlélésének emlékezetes elbeszélésével szövi egybe. Noha túlélésének története is éppannyira lebilincselő és drámai, mint azok a hasonló történetek, amelyeket sorstársai meséltek el, mégsem csak ez sarkallt arra, hogy ezt a könyvet feltétlenül meg kívánjam osztani a világgal. Inkább az töltött el ekkora lelkesedéssel, amire Edie felhasználta a tapasztalatait: hogy olyan sok embert hozzásegítsen az igazi szabadság felfedezéséhez. Ilyenformán Edie könyve messze túlmutat azon, hogy pusztán egy holokausztról szóló memoár legyen, amelynek jelentősége elsődlegesen abban áll, hogy segít visszaemlékeznünk a múltra. Edie könyvének célja nem kevesebb, mint hogy mindannyiunknak segítsen kiszabadulnunk a saját elménk börtönéből. Valamilyen módon minden egyes ember a saját szelleme börtönének rabja, és Edie küldetése, hogy segítsen felismernünk: éppúgy, ahogyan felcsaphatunk önmagunk börtönőrének, ugyanúgy a saját felszabadítónk is válhat belőlünk.

Amikor Edie fiatalokból álló hallgatósággal találkozik, gyakran úgy mutatják be nekik: ő „az az Anne Frank, aki nem halt meg”, mivel Edie és Anne a deportálásuk idején egyidősek voltak, és hasonló körülmények közt nevelkedtek. Mindkét fiatal nőben ott látjuk azt az ártatlanságot és együttérzést, amely lehetővé tette nekik, hogy higgyenek az emberek alapvetően jó természetében, mindazon kegyetlenség és üldöztetés ellenére, amelynek részesei voltak. Természetesen tudjuk, hogy Anne Frank egy olyan időszakban vezette a naplóját, amikor még nem tapasztalta meg a táborok embertelenségét – és Edie meglátásait különösen megindítókká és lenyűgözőkké teszi a tény, hogy túlélőként, klinikusként (és dédnagymamaként!) ír és beszél a tapasztalatairól.

A holokausztról szóló legfontosabb művekhez hasonlóan dr. Eger könyve egyszerre tárja fel a gonosz legsötétebb oldalát, és tesz bizonyságot az emberi szellem rettenthetetlen erejéről a gonosszal szemben. És ez még nem minden. Edie könyvét leginkább talán egy másik holokauszt-visszaemlékezéshez hasonlíthatjuk, ez pedig Viktor Frankl Mégis mondj igent az életre! (…trotzdem ja zum Leben sagen [Ein Psychologe erlebt das Konzentrationslager]) című nagyszerű klasszikusa. Dr. Eger Franklhoz hasonlóan mélyre tekint, éppoly alaposan ismeri az emberi természetet, mint ő, és mindehhez még egy élethosszig praktizáló klinikai orvos érzelmi melegségét és bensőségességét is hozzáteszi. Viktor Frankl azoknak a raboknak a pszichológiáját mutatta be olvasóinak, akik vele voltak Auschwitzban. Dr. Eger a szabadság pszichológiáját tárja elénk.

Saját pályafutásom során hosszasan tanulmányoztam a társadalmi befolyásolás negatív formáinak pszichológiai alapjait. Igyekeztem megérteni azokat a mechanizmusokat, amelyek elérik, hogy alkalmazkodjunk, engedelmeskedjünk, és tétlenül várakozzunk olyan helyzetekben, ahol a béke és igazságosság elérését csak az szolgálja, ha egy másik utat választunk: a hősies viselkedését. Edie segített felfedeznem, hogy nem csak azok a hősök, akik különleges tetteket hajtanak végre vagy hirtelen felindulásból kockázatot vállalnak, hogy ezzel megmentsék magukat vagy másokat – jóllehet mindezeket Edie is megtette. A hősiesség sokkal inkább nevezhető egyfajta beállítottságnak, vagy a személyes szokásaink és társadalmi viselkedésmódjaink felhalmozódásának. A hősiesség: létforma; és egy különleges módja annak, ahogyan önmagunkra tekintünk. Ahhoz, hogy hősök legyünk, eredményesen kell fellépnünk az életünk kritikus pillanataiban: aktívan kell törekednünk arra, hogy szembenézzünk az igazságtalansággal, vagy hogy pozitív változást hozzunk a világba. A hős-léthez hatalmas erkölcsi bátorság szükséges. És mindannyiunkban ott lakozik egy belső hős, arra várva, hogy színre léphessen. Valamennyien „képzés alatt álló” hősök vagyunk. Hős-tanfolyamunk az élet, a mindennapi körülményeink, amelyek arra ösztönöznek, hogy gyakoroljuk a hősök szokásait: tegyünk meg apró, hétköznapi kedvességeket; sugározzunk együttérzést, kezdve mindjárt a magunk iránti együttérzéssel; hozzuk ki a legjobbat magukból és másokból; tartsuk fenn a szeretetet még a leginkább embert próbáló emberi kapcsolatainkban is; ünnepeljük és gyakoroljuk szellemünk szabadságát. Edie vérbeli hős, és kétszeresen is az, mivel mindannyiunkat egyenként tanít meg arra, hogyan erősödjünk meg, valamint miképp idézzünk elő jelentős és tartós változást önmagunkban, a kapcsolatainkban és a világunkban egyaránt.

Két évvel ezelőtt Budapestre utaztunk Edie-vel – itt élt a nővére abban az időszakban, amikor a nácik elkezdték összegyűjteni a magyar zsidókat. Ellátogattunk egy zsinagógába, amelynek a kertjében holokauszt-emlékmű áll, falain pedig fényképeket tekinthettünk meg a háború előtti, alatti, és az azt követő évekből. Felkerestük a „Cipők a Duna-parton” elnevezésű emlékművet, amely azoknak az embereknek – köztük Edie néhány családtagjának is – állít emléket, akiket nyilas fegyveresek öltek meg a II. világháború alatt. Megparancsolták nekik, hogy sorakozzanak fel a folyóparton, és vegyék le a cipőjüket, aztán pedig lelőtték őket – testük a folyóba zuhant, majd tovasodorta őket az ár. Szinte ki tudtuk tapintani a múltat.

A nap során Edie egyre csendesebb lett. Azon gondolkodtam, nem esik-e majd nehezére este hatszáz ember előtt beszélni, miután ez a felkavaró utazás csaknem bizonyosan fájdalmas emlékeket ébresztett fel benne. De amikor aznap este a színpadra lépett, nem egy, a látogatásunk miatt vélhetően túlságosan is valószerűvé vált félelméről, traumájáról, vagy valamilyen vele megesett szörnyűségről szóló történettel kezdte az előadását. A kedvességről mondott el egy történetet, a mindennapi hősiesség egy olyan epizódját tárta elénk, amely – mint arra a sztorijával emlékeztetett minket – még a pokolban is megtörténhetett. „Nem csodálatos? – kérdezte. – A legrosszabb kihozza belőlünk a legjobbat.”

Beszéde végén, amelyet a védjegyévé vált grand battement-nal, azaz magas balettláblendítéssel zárt, Edie elkiáltotta magát: „Jól van, és most mindenki: táncra fel!” A hallgatóság egy emberként ugrott fel, emberek százai rohantak a színpadra. Zene nem szólt – mi mégis táncoltunk. Táncoltunk, énekeltünk, nevettünk és összeölelkeztünk ezen a semmihez sem hasonlítható élet-ünnepen.

Dr. Eger azon egyre kisebb számú túlélő egyike, akik első kézből tudnak tanúskodni a koncentrációs táborok borzalmairól. Könyvében felidézi azt a poklot és azokat a traumákat, amelyeket ő és más túlélők éltek át a háború alatt és után. Dr. Eger műve a remény és a lehetőség egyetemes üzenetét hordozza mindazok számára, akik meg akarnak szabadulni a fájdalomtól és a szenvedéstől. Akár egy rossz házasság, mérgező család vagy gyűlölt munkahely börtönében sínylődnek, akár korlátozó hiedelmek szögesdrótja tartja őket fogva a saját elméjükben, ez a könyv arra tanítja meg az olvasókat: dönthetnek úgy, hogy megragadják az örömöt és a szabadságot, tekintet nélkül a körülményeikre.

A döntés a hősiesség és a gyógyulás, a rugalmasság és az együttérzés, a méltóságteli túlélés, a szellemi erő és az erkölcsi bátorság különleges krónikája. Dr. Eger lelkesítő eseteiből és magával ragadó személyes történetéből mindannyian megtanulhatjuk, hogyan hozhatunk gyógyulást a saját életünkbe.

San Francisco, Kalifornia
2017. január

I. rész
BÖRTÖN

Bevezetés

Megvolt a magam titka, én pedig a titkomé voltam

Nem tudtam az inge alá rejtett töltött fegyverről, de abban a pillanatban, amikor Jason Fuller százados besétált El Pasó-i rendelőmbe egy nyári napon 1980-ban, a bensőm megfeszült, és szúrást éreztem a tarkómban. A háború megtanított arra, hogy már azelőtt észleljem a veszélyt, mielőtt megfogalmazhatnám, mitől is félek.

Jason magas volt, egy sportoló szikár fizikumával rendelkezett; azonban a teste merevsége miatt inkább tűnt fabábunak, mint hús-vér emberi lénynek. Kék tekintete a távolba révedt, állkapcsát mereven összeszorította, és meg nem szólalt volna – vagy talán nem is tudott megszólalni. A rendelőmben álló fehér díványhoz tessékeltem. Rezzenéstelenül ült a díványon, öklét a térdének szorította. Soha nem találkoztunk azelőtt, és sejtelmem sem volt, mi válthatta ki nála ezt a katatón állapotot. Olyan közel ült hozzám, hogy megérinthettem volna, és szinte tapintható volt a gyötrelme – ő maga azonban mégis messzinek és elveszettnek látszott. Úgy tűnt, még Tesst, az ezüstszínű középuszkáromat sem veszi észre, aki pedig az asztalom mellett állt vigyázzban, mint a szoba kettes számú élő szobra.

Mély lélegzetet vettem, miközben azon törtem a fejem, hogyan is kezdjek bele. Olykor azzal kezdem az első ülést, hogy bemutatkozom, elmondok a páciensnek ezt-azt a múltamból, és felvázolom neki a megközelítésemet. Máskor egyből belecsapok a közepébe: beazonosítom és megvizsgálom azokat az érzéseket, amelyek a pácienst a rendelőmbe hozták. Jasonnél döntő jelentőségűnek tűnt, hogy ne árasszam el túl sok információval, mint ahogy az is, hogy ne kérjem idő előtt arra: tárja fel előttem sérülékenységét. Teljesen bezárult előttem. Meg kellett lelnem a módját, hogy megadjam neki a biztonságot és az engedélyt, amelyre szüksége volt ahhoz, hogy kockáztatni merjen, és megmutassa nekem, amit oly szigorúan őrzött belül, bármi volt is az. És oda kellett figyelnem a testem vészjelzőrendszerére is, miközben nem engedhettem meg, hogy a veszélyérzetem legyőzze képességemet a segítségnyújtásra.

– Miben tudnék a hasznára lenni? – tettem fel a kérdést.

Nem válaszolt. Még csak nem is pislogott. Egy monda vagy népmese valamelyik kővé vált szereplőjére emlékeztetett. Milyen varázsigét használjak a kiszabadításához?

– Miért most? – kérdeztem. Ez volt a titkos fegyverem. Első látogatásuk alkalmával mindig ezt kérdezem a pácienseimtől. Meg kell tudnom, mi vitte rá őket, hogy változtatni akarjanak. Miért éppen a mai napot választották arra, hogy belevágjanak velem a közös munkába? Miben különbözik a mai nap a tegnapitól, vagy az előző héttől, vagy az elmúlt évtől? Miben különbözik a ma a holnaptól? Olykor a fájdalmunk taszít előre minket, máskor meg éppen a reményünk fog vissza. Ha azt kérdezem: „Miért most?”, azzal nemcsak egy kérdést teszek fel – hanem mindenre rákérdezek.

Egyik lehunyt szeme egy pillanatra megrándult. De nem szólalt meg.

– Mondja el, miért van itt – kértem ismét.

Továbbra is néma maradt.

Testem megfeszült a kétségtől és annak bizonyosságától, hogy milyen finom és döntő választás előtt állunk: két ember, szemközt egymással, mindketten sérülékenyek, és mindketten kockázatot vállaltunk, amikor erőnket megfeszítve küzdöttünk azért, hogy nevet adjunk egy kínnak, és gyógymódot találjunk rá. Jason nem beutalóval érkezett. Úgy tűnt, saját döntése vezette őt a rendelőmbe. Csak éppen klinikai és személyes tapasztalatomból is jól tudtam, hogy ha valaki a gyógyulást választja is, attól még akár további hosszú évekre dermedt állapotban maradhat.

Ha nem sikerül kapcsolatba kerülnöm vele, akkor az általa mutatott tünetek komolyságát figyelembe véve az egyetlen választásom az lett volna, hogy a kollégám gondjaira bízom, aki főpszichiáterként dolgozott a William Beaumont Katonai Egészségügyi Központban, ahol annak idején a doktori kutatásomat végeztem. Dr. Harold Kolmer diagnosztizálná Jason katatóniáját, kórházba utalná, és alighanem valamilyen antipszichotikumot írna fel neki, például Haldolt. Magam elé képzeltem Jasont kórházi köntösben: tekintete még mindig üveges, és a testét, amely most olyannyira megfeszül, izomgörcsök kínozzák – a pszichózis kezelésére felírt gyógyszerek gyakori mellékhatásaként. Teljes mértékben megbízom pszichiáterkollégáim szakértelmében, és hálás vagyok a gyógyszerekért, amelyek életeket mentenek. De nem szívesen élek a kórházi kezelés lehetőségével addig, amíg a legkisebb esély is van a terápiás beavatkozás sikerére. Attól tartottam: ha kórházi kezelést és gyógyszerezést javasolnék Jasonnek anélkül, hogy előtte felderíteném a többi lehetőséget, akkor az egyik fajta zsibbadtságot cserélhetné fel a másikkal. A mozdulatlanná dermedt végtagok helyett a dyskinesia okozta akaratlan mozgások gyötörnék tovább – ismétlődő arcrángások és mozdulatok koordinálatlan tánca, amikor az idegrendszer az elme engedélye nélkül küld jelzéseket a testnek, hogy mozogjon. Bármi okozta is a fájdalmát, lehet, hogy azt tompíthatják a gyógyszerek, de megoldást nem jelentenek rá. Talán jobban érezné magát tőlük, vagy kevesebbet érezne – ezt gyakran összetévesztjük azzal, hogy jobban érezzük magunkat –, de meg nem gyógyítanák.

Hogyan tovább?, tűnődtem, miközben nehézkesen vánszorogtak a percek, Jason pedig továbbra is megdermedve ült a díványomon – ahová saját elhatározása vezette, de ahol még mindig fogságban volt. Mindössze egy óra állt a rendelkezésemre. Egyetlen lehetőségem volt. Közelebb juthatok hozzá? Segíthetek neki abban, hogy feloldódjék a benne lappangó erőszakos feszültség, amelyet olyan nyilvánvalóan érzékeltem, mint a légkondicionáló fuvallatát a bőrömön? Meg tudom láttatni vele, hogy bármi legyen is a gondja, és bármiféle szenvedést éljen is át, már kezében a kulcs, mely a szabadságához vezető ajtót nyitja? Ott és akkor nem tudhattam, hogy ha aznap nem sikerül kapcsolatba kerülnöm Jasonnel, akkor sokkal szörnyűségesebb jövő vár rá egy kórházi szobánál: hogy igazi börtönbe kerül majd, és még az is lehet, hogy a siralomházban végzi. Akkor és ott csak annyit tudtam, hogy meg kell próbálnom.

Ahogy Jasont tanulmányoztam, már tudtam: ahhoz, hogy kapcsolatba kerüljek vele, nem az érzelmek nyelvét fogom használni, hanem egy olyan nyelvet, ami egy katonának kényelmesebb és ismerősebb is. Éreztem: egyedül azzal szabadíthatom ki, ha felpezsdítem a vért a testében.

– Teszünk egy sétát – jelentettem ki. Nem kérdeztem, hanem kiadtam a parancsot. – Százados, kivisszük Tesst a parkba – most!

Egy pillanatra úgy tűnt, Jason bepánikolt. Itt van ez az idegen nő, aki erős magyar akcentussal közli vele, hogy mit csináljon. Láttam, ahogy körbepillant, mint akinek az jár a fejében: „Hogy is juthatnék ki innen?” De jó katona volt. Felállt.

– Igenis, asszonyom – szólalt meg. – Igenis, asszonyom!

Csakhamar felfedeztem, honnét ered Jason traumája, ő pedig rájött, hogy a köztünk lévő nyilvánvaló különbségek ellenére sok közös van bennünk. Mindketten ismertük az erőszakot. És mindketten tudtuk, milyen az, amikor mozdulatlanná dermed az ember. Én is hordoztam magamban egy sebesülést: egy fájdalmat, amely olyannyira mély volt, hogy sok éven keresztül egyáltalán nem voltam képes beszélni róla, senkinek.

A múltam még mindig kísértett: nyugtalanító kábulat-érzés formájában, amely mindig jelentkezett, valahányszor szirénák vagy súlyos léptek hangját hallottam, vagy ordítozó férfiakét. Mostanra már megtanultam, hogy ez nem más, mint trauma: egy csaknem állandó zsigeri érzése annak, hogy valami nem jó, vagy hogy mindjárt bekövetkezik valami szörnyűség, és a testem félelemre adott automatikus reakciói azt mondják nekem, hogy meneküljek és rejtőzzem el, bújjak el a veszély elől, amely mindenütt ott leselkedik rám. A traumámat még mindig fel tudják ébreszteni hétköznapi találkozások. Egy váratlan látvány vagy egy sajátos szag is visszavihet a múltba. Aznapig, amikor Fuller századossal találkoztam, már több mint harminc év telt el azóta, hogy kiszabadultam a holokauszt koncentrációs táboraiból. Mára több mint hetven év telt el. Ami történt, azt sem elfelejteni, sem megváltoztatni nem lehet. De idővel megtanultam: azt eldönthetem, hogyan reagáljak a múltra. Érezhetem magam nyomorultul, vagy bizakodhatom – lehetek levert, de boldog is. Mindig megvan ez a választásunk; lehetőségünk van a kontrollra. Itt vagyok, ez most van – megtanultam, hogy ezt ismételgessem magamnak újra és újra, egészen addig, amíg a pánik csillapodni nem kezd.

Az általános vélekedés úgy tartja: ha valami zavar minket, vagy szorongást okoz nekünk, akkor csak nézzünk a másik irányba. Ne rágódjunk rajta. Kerüljük ki. Így aztán elmenekülünk a múlt traumái és nehézségei elől, a jelenbeli aggodalmainkról és konfliktusainkról nem is beszélve. Felnőttkorom nagy részében azt gondoltam: túlélésem a jelenben azon múlik, elzárva tudom-e tartani a múltat annak sötétségével együtt. Bevándorlólétem első időszakában, Baltimore-ban, az 1950-es években még csak azt se tudtam, hogyan ejtik Auschwitz nevét angolul. Nem mintha ottjártamról akartam volna mesélni az amerikaiaknak – akkor se hoztam volna szóba, ha képes vagyok kiejteni a nevet. Nem akartam, hogy bárki is sajnáljon. Nem akartam, hogy bárki is tudja.

Nem kívántam más lenni, csak egy Yankee Doodle dandy. Hogy akcentus nélkül beszéljek angolul. Hogy elrejtőzhessem a múltam elől. Vágyódásomban, hogy tartozzam valahová, és mert attól féltem, hogy elnyel a múltam, nagyon keményen dolgoztam azon, hogy titokban tartsam a fájdalmamat. Ekkor még nem jöttem rá arra, hogy mind a hallgatásom, mind az elfogadás iránti vágyam – melyek alapja a félelem volt – mindössze arra szolgáltak, hogy elmenekülhessek saját magam elől; és azzal, hogy úgy döntöttem: nem nézek egyenesen szembe magammal és a múltammal, évtizedekkel azután, hogy tényleges bebörtönzöttségem véget ért, még mindig a rabság mellett döntöttem. Megvolt a magam titka, én pedig a titkomé voltam.

A díványomon katatón mozdulatlanságban ülő százados arra emlékeztetett, amire végül is rájöttem: hogy amikor erővel elrejtjük az igazságainkat és a történeteinket, akkor a titkaink saját traumáikká válhatnak; és a saját maguk börtöneivé lesznek. A fájdalom korántsem csökken, és bármi legyen is az, aminek megtagadjuk az elfogadását, végül ugyanúgy nem tudjuk megkerülni, mint egy téglafalat vagy acélrácsot. Amikor nem engedjük magunkat gyászolni a veszteségeink, sebeink és csalódottságaink miatt, akkor arra ítéltetünk, hogy újra meg újra átéljük őket.

A szabadságunk abban rejlik, hogy megtanuljuk magunkhoz ölelni azt, ami történt. A szabadság azt jelenti, hogy minden bátorságunkat összeszedve lebontjuk a börtön falait, egyik téglát a másik után.

* * *

Attól tartok, rossz dolgok mindenkivel megtörténnek. Ezen nem tudunk változtatni. A születési anyakönyvi kivonatunkban sem írják azt, hogy az élet könnyű lesz. Csakhogy nagyon sokan vagyunk, akik benne ragadtunk egy traumában vagy fájdalomban, és ez megakadályozza, hogy a maga teljességében élhessük meg az életünket. Ezen pedig változtathatunk.

Nemrégiben a Kennedy repülőtéren történt, hogy vártam a hazafelé, San Diegóba induló járatra; és ahogy ott ültem, megfigyeltem minden egyes idegen arcát, aki elhaladt előttem. Mélyen megindított az, amit láttam. Unalom, düh, feszültség, aggodalom, zavar, kedvetlenség, csalódottság, szomorúság, és – mind közül a legnyugtalanítóbb: – üresség rítt le ezekről az arcokról. Nagyon elszomorított, hogy ennyire kevés vidámságot és nevetést láttam. Még az életünk legborúsabb pillanataiban is adódnak lehetőségeink arra, hogy átéljük a reményt, a derűlátást, a boldogságot. Az e világi élet is élet; akárcsak a fájdalommal teli vagy a stresszes változata. Miért van az, hogy oly gyakran harcot vívunk azért, hogy érezhessük: élünk, máskor meg elhatároljuk magunkat attól, hogy a maga teljességében élhessük meg az életünket? Miért jelent ekkora kihívást, hogy életet vigyünk az életünkbe?

Ha megkérdeznének, mi a leggyakoribb diagnózis az általam kezelt emberek között, nem a depressziót vagy a poszttraumás stressz-szindrómát említeném, jóllehet ezek a betegségek túlontúl gyakran fordulnak elő azok körében, akiket megismertem, megszerettem, és elvezettem a szabadságukhoz. Nem, hanem az éhséget. Éhezünk. Éhezünk a jóváhagyásra, a figyelemre és a gyengédségre. Éhezünk a szabadságra: arra, hogy magunkhoz ölelhessük az életünket, hogy igazán megismerjük önmagunkat, és önmagunk lehessünk.

Saját szabadságkeresésem és az okleveles klinikai pszichológusként eltöltött éveim tapasztalata megtanítottak arra, hogy a szenvedés univerzális. Azt azonban eldönthetjük, áldozatok leszünk-e. Különbség van az áldozattá válás és az áldozattudat között. Így vagy úgy, de valószínűleg mindannyian áldozatokká válunk az életünk folyamán. Valamikor az életben elszenvedünk valamilyen megpróbáltatást, szerencsétlenséget vagy bántalmazást, amelyet a körülmények, más emberek vagy intézmények okoztak – tehát valami olyasmi, ami felett alig vagy egyáltalán nincs befolyásunk. Ilyen az élet. És így válunk áldozatokká. Ez mind kívülről érkezik. A környékbeli zaklató, a tomboló főnök, a házastárs, aki ránk emeli a kezét, a szerető, aki megcsal minket, a kirekesztő törvény, a baleset, amely miatt a kórházban kötünk ki.

Ezzel szemben az áldozattudat belülről fakad. Senki más nem tehet minket áldozattá, csakis mi magunk. Nem attól leszünk áldozatok, ami történik velünk, hanem attól, hogy úgy döntünk: belekapaszkodunk az áldozattá válásunkba. Elkezdünk áldozatként gondolkodni – egy olyan szemlélet- és létezésmódot fejlesztünk ki magunkban, amely merev, váddal teli, pesszimista, megragadt a múltban, engesztelhetetlen, megtorló, és nélkülözi az egészséges határokat vagy korlátokat. Saját magunk börtönőreivé leszünk akkor, amikor az áldozati elme korlátai mellett döntünk.

Szeretnék nagyon határozottan tisztázni valamit. Akkor, amikor áldozatokról és túlélőkről beszélek, nem az áldozatokat hibáztatom – akik közül oly sokaknak semmiféle döntési lehetőségük nem volt. Soha nem tudnám hibáztatni azokat, akiket egyenesen a gázkamrákba küldtek, vagy akik a tábori ágyukon haltak meg; de még azokat sem, akik nekirohantak az elektromos szögesdrót kerítésnek. Gyászolom mindazokat, akiket szerte a világban bántalmazásra vagy elpusztíttatásra ítéltek. Azért élek, hogy irányításommal az emberek megerősödhessenek az élet összes viszontagsága ellenében.

Azt is el szeretném mondani, hogy a szenvedésben nincsen hierarchia. Semmi nincs, ami az én fájdalmamat rosszabbá vagy jobbá tenné a tiédnél; nem létezik olyan grafikon, amelyen ábrázolhatnánk az egyes emberek bánatának relatív jelentőségét egymáshoz képest. Az emberek ilyeneket mondanak nekem: „Elég rosszul mennek most a dolgaim, de nincs jogom panaszkodni – ez nem Auschwitz.” Az efféle összehasonlítás oda vezethet el minket, hogy lekicsinyeljük vagy kisebbítsük a saját szenvedésünket. Túlélőnek lenni, „virágozni” – mindez azt követeli meg tőlünk, hogy teljességgel elfogadjuk, ami volt, és ami van. Ha lebecsüljük a fájdalmunk jelentőségét, vagy büntetést mérünk ki magunkra, amiért az elveszettség vagy elszigeteltség érzése fogott el bennünket, vagy mert megrémítenek az életünk kihívásai, bármennyire jelentéktelennek tűnjenek is ezek a kihívások mások szemében – ez azt jelenti, hogy még mindig az áldozat-lét mellett döntünk. Nem látjuk a lehetőségeinket. Ítélkezünk magunk fölött. Nem azt szeretném, hogy meghallgassák a történetemet, és aztán azt mondják: „Az én szenvedésem kevésbé jelentős.” Azt szeretném, hogy meghallgassák a történetemet, és azt mondják: „Ha ő meg tudja tenni, akkor én is meg tudom!”

Egyik délelőtt két páciensem érkezett hozzám egymás után, mindketten a negyvenes éveikben járó anyák. Az első nőnek volt egy lánya, aki hemofíliában haldoklott. Az ülés nagy részében sírt, és azt kérdezgette, hogy veheti el Isten a gyermeke életét. Annyira fájt a szívem ezért a nőért: minden idejét és erejét a lánya ápolásának szentelte, és összetörte a tudat, hogy hamarosan elveszíti őt. Dühös volt, gyászolt, és egyáltalán nem volt biztos abban, hogy túléli majd a fájdalmat.

A következő páciensem nem a kórházból, hanem egyenesen a country clubból érkezett. Az ülés nagy részét ő is sírással töltötte. Ideges volt, mert épp most hozták ki az új Cadillacét, és az nem a megfelelő árnyalatú sárga volt. Problémája a felszínen jelentéktelennek tűnt, különösen előző páciensemnek a gyermeke haldoklása miatt érzett kínjával összehasonlítva. De eleget tudtam róla ahhoz, hogy megértsem: csalódottsága könnyei, amelyeket a kocsi színe miatt ejtett, valójában az ennél nagyobb dolgok miatt érzett csalódása könnyei voltak: hogy az élete nem úgy alakult, ahogyan remélte – házasságában magányos volt, a fiát már a sokadik iskolából rúgták ki, és vágyakozott a karrier után, amelyet azért adott fel, hogy jobban a férje és a gyermeke rendelkezésére tudjon állni. Az életünk apróbb megrázkódtatásai gyakran nagyobb veszteségeinket jelképezik; a látszólag jelentéktelen aggodalmak a háttérben megbújó jelentősebb fájdalom képviselői.

Aznap jöttem rá, hogy a két páciensemben, akik annyira különbözőnek látszottak, mennyi közös van – egymással és az összes többi emberrel. Mindketten egy olyan helyzetre reagáltak, amelyet nem tudtak kézben tartani, és ahol a reményeik cserben hagyták őket. Mindketten küzdöttek és fájdalmat éreztek, mert valami nem úgy alakult, ahogy szerették volna, vagy mint amire számítottak; és megpróbálták összeegyeztetni a dolgok valós állását azzal, ahogyan kellett volna állniuk. Mindkét nő fájdalma valós volt. Mindkettőjük az emberi dráma részesévé vált: azé a drámáé, amikor olyan helyzetekben találjuk magunkat, amelyekre nem számítottunk, és amelyekről úgy érezzük, nem készültünk fel arra, hogy kezelni tudjuk őket. Mindkét nő kiérdemelte a részvétemet. Mindkettőjükben ott rejlett a gyógyulás lehetősége. Ez a két nő, akárcsak mi mindannyian, megválaszthatta a hozzáállását és a cselekedeteit, amelyek áldozatból túlélővé tehették őket – még akkor is, ha a körülményeikben nem áll be változás. A túlélők nem érnek rá megkérdezni: „Miért én?” A túlélők szempontjából az egyetlen lényeges kérdés ez lehet: „Miért most?”

Mindegy, hogy életünk hajnalán, delén vagy alkonyán járunk éppen, és az is mindegy, hogy mély szenvedések állnak-e mögöttünk, vagy csak most kezdjük a küzdelmeket; hogy az első szerelmünket éljük, vagy életünk társát veszítjük el épp idős korunkban; hogy az egész életünket felfordító megrázkódtatásból lábadozunk, vagy csak kisebb módosításokat szeretnénk tenni, amelyek által több öröm érhetne minket az életünkben – abban szeretnék segíteni olvasóimnak, hogy felfedezzék, miként szökhetnek meg saját elméjük koncentrációs táborából, és válhatnak azzá az emberré, akinek lenniük kellene. Segíteni szeretnék abban, hogy átéljék, mit jelent megszabadulni a múltjuktól, kudarcaiktól és félelmeiktől, dühüktől és botlásaiktól, megbánásaiktól és feloldatlan fájdalmaiktól – és átélhessék azt a szabadságot, amelyben az életet teljes, gazdag, ünnepi mivoltában élvezhetik. Nem választhatunk fájdalom nélküli életet. De dönthetünk úgy, hogy szabadok leszünk, megszökünk a múltunk elől, akármi történjék is, és megragadjuk a lehetségest. Szeretném olvasóimat arra ösztönözni, hogy válasszák a szabadságot.

Akár a barhesz, amelyet édesanyám sütött nekünk annak idején a péntek esti étkezésekre, ez a könyv is három fonatból áll össze: ez a három fonat a túlélésem története, önmagam meggyógyításának története, és azoknak az értékes embereknek a történetei, akiket nekem volt szerencsém elvezetni a szabadságukhoz. Saját tapasztalataimat megpróbáltam a lehető legpontosabban átadni, úgy, ahogyan emlékszem rájuk. A páciensekről szóló történetek a tapasztalataik lényegét pontosan tükrözik, de minden nevet és azonosításra alkalmas részletet megváltoztattam, egyes esetekben pedig több, hasonló kihívással küzdő páciensem történetét vegyítettem össze. Az itt következőkben a döntések történetét olvashatják: kicsi és nagy döntésekét, amelyek elvezethetnek bennünket a traumától a győzelemig, a sötétségből a fénybe, és a bebörtönzöttségből a szabadságba.

1. fejezet

A négy kérdés

Ha a teljes életemet belesűríthetném egy pillanatba, egyetlen állóképbe, ez a következő lenne: három nő sötét színű gyapjúkabátban, egymásba karolva áll egy kopár udvaron. Kimerültek. Cipőjüket por lepi be. Egy hosszú sorban állnak.

Ez a három nő: anyám, a nővérem, Magda és én. Ez az utolsó pillanatunk, amit egymás társaságában töltünk. Ezt nem tudjuk. Nem akarunk belegondolni. Vagy csak már ahhoz is túl elgyötörtek vagyunk, hogy azon töprengjünk, mi vár ránk. Ez az elválasztás pillanata – az anya elválik lányaitól, és az elmúlt életünk mindattól, ami azután fog következni. Ám ezt az értelmet csak az utólagos éleslátás adhatja meg a pillanatnak.

Látom mindhármunkat hátulról, mintha csak én következnék utánuk a sorban. Miért tudok visszaemlékezni az anyám tarkójára, és miért nem tudok az arcára? Hosszú haját szövevényes fonatban csíptette a fejtetőjére. Magda világosbarna haja hullámos fürtökben hull a vállára. Az én sötét hajamat kendő rejti. Anyám áll középen, és Magdával mindketten neki támaszkodunk. Nem lehet kivenni, hogy mi tartjuk meg állva anyánkat, vagy épp fordítva: az ő ereje az a támasz, amely megtartja Magdát és engem.

Ez a pillanat egy olyan küszöb, amelyet átlépve életem legnagyobb veszteségei következtek. Hét évtizeden át újra és újra visszatértem ehhez a hármunkat ábrázoló képhez. Úgy tanulmányoztam, mintha csak a tüzetes átvizsgálása hozzásegíthetne, hogy visszaszerezzek valami értékeset. Mintha csak visszanyerhetném az ezt a pillanatot megelőző életünket, az életünket a veszteség előtt. Mintha csak létezne ilyen.

Visszatértem a képhez, hogy csak egy kicsit tovább elidőzhessek itt: amikor karjaink egymásba kulcsolódtak, és mi összetartoztunk. Látom a leejtett vállunkat. A kabátunk alján megtapadt port. Anyámat. A nővéremet. Magamat.

* * *

Gyermekkori emlékeink gyakorta nem többek töredékeknél, röpke pillanatoknál vagy futó találkozásoknál, és ezek együtteséből áll össze az életünk albuma. Ez minden, ami megmaradt nekünk, hogy megérthessük belőle a történetet, amelyet saját magunknak kell elmondanunk arról, hogy kik is vagyunk.

Ha az elválásunk előtti legmeghittebb emlékemet idézem fel anyámról, még ez is – noha kincsként őrzöm – bánattal és veszteséggel teli emlék. Egyedül vagyunk a konyhában, ahol épp a maradék rétest göngyöli össze a tésztából – korábban végignéztem, amint kézzel vágta a tésztát, és úgy teregette szét az ebédlőasztalon, mint valami súlyos vásznat.

– Olvass fel nekem – mondja, én pedig már ugrom is, hogy odahozzam az éjjeliszekrényéről az Elfújta a szél viharvert példányát. Egyszer már végigolvastuk, most pedig újrakezdtük. Röviden elidőzöm a rejtélyes angol nyelvű feliraton, amely a lefordított könyv címoldalán olvasható. Egy férfi kézírása, de nem apámé. Anyám mindössze annyit mondott erről, hogy a könyvet ajándékba kapta egy férfitól, akivel akkor találkozott, amikor a külügyminisztériumban dolgozott, még mielőtt megismerte volna apámat.

Egyenes támlájú székeken ülünk a fatüzelésű kályha mellett. Hiába vagyok még csak kilencéves, mégsem esik nehezemre felolvasni ezt a felnőttregényt. „Örülök, hogy van eszed, mert csinos, az nem vagy!” – nemegyszer kaptam meg anyámtól ezt a kritikával egybeszőtt dicséretet. Szigorúan tud bánni velem olykor. De ezúttal élvezem. Amikor együtt olvasunk, nem kell osztoznom rajta senki mással. Elmerülök a szavak közt, a történetben, és az érzésben, hogy kettőnknek van egy külön bejáratú világunk. A háború végén Scarlett visszatér Tarára, és ekkor tudja meg, hogy anyja meghalt, az apját pedig elemészti a bánat. Isten a tanúm, mondja Scarlett, nem fogok éhezni többé!{1} Anyám lehunyta a szemét, és most hátradől a székben. Szeretnék belemászni az ölébe. Fejemet a mellkasán szeretném pihentetni. Azt kívánom, bárcsak ajka érintését érezhetném a hajamon.

– Tara… – szólal meg. – Amerika, azt a helyet lenne csak érdemes megnézni!

Azt kívánom, bárcsak az én nevemet is azzal a gyengédséggel ejtené ki, mint amit egy olyan országnak tartogat, ahol még sohasem járt. Anyám konyhájának összes szaga az éhség drámájával és az ünneppel keveredik számomra – mindig, még az ünnepben is ott van az az éhes vágyódás. Nem tudom, ez az én vágyódásom-e vagy az övé, esetleg osztozunk rajta.

Ülünk ott, kettőnk közt pattog a tűz a kályhában.

– Amikor én annyi idős voltam, mint most te… – kezdi.

Most, hogy beszél, félek megmozdulni; félek, hogy abbahagyja, ha megmozdulok.

– Amikor én annyi idős voltam, mint most te, a kisbabák együtt aludtak, én pedig anyámmal osztoztam az ágyon. Egy reggel arra ébredtem, hogy apám szólongat: „Ilonka, keltsd fel édesanyádat, még nem csinálta meg a reggelit, és nem készítette ki a ruhámat.” Anyám felé fordultam a takaró alatt. De anyám mozdulatlan maradt. Halott volt.

Ezt még soha nem mesélte nekem azelőtt. Minden részletet tudni akarok erről a pillanatról – amikor egy lány úgy ébredt fel az anyja mellett, hogy addigra már elveszítette őt. Ugyanakkor szívesen el is fordítanám a tekintetem – túl borzasztó az egész, hogy belegondoljak.

– Amikor eltemették aznap délután, azt gondoltam, élve teszik a földbe. Aznap este apám azt mondta, nekem kell elkészítenem a családi vacsorát. Így aztán elkészítettem.

Várom, hogy folytatódjék a történet. Várom, hogy lesz a végén valami: tanulság vagy biztatás.

– Ideje lefeküdni – anyám mindössze ennyit mond. Lehajol, hogy besöpörje a hamut a kályha alá.

Döngő léptek hangzanak fel odakint, a folyosóról. Már azelőtt megcsapja orromat az apám dohányszaga, hogy meghallanám kulcsai csörgését.

– Hölgyeim – kiáltja –, ti még fent vagytok? – Bejön a konyhába; csillog a cipője, öltözete elegáns, szélesen vigyorog, és a kezében aprócska tasakot tart, amelyet a homlokomra nyomott cuppanós csók kíséretében ad a kezembe.

– Megint nyertem – büszkélkedik. Ahányszor csak a barátaival kártyázik vagy biliárdozik, megosztja velem a zsákmányát. Ma egy rózsaszín mignont hozott nekem. Ha most a nővérem lennék, akkor az anyám, aki folyton aggódott Magda súlya miatt, kikapná a kezemből a finomságot, de így csak egy biccentéssel adja tudtomra, hogy megehetem.

Anyám megtorpan útban a kályhától a mosogató felé. Apám tartóztatja fel: felemeli a kezét, hogy megpörgethesse, végig a szobán – és anyám már pördül is: kimérten és mosolytalan arccal. Apám most magához húzza őt, hogy átölelhesse; egyik kezét anyám hátára csúsztatja, a másikat incselkedve a mellére. Anyám egy vállrándítással lerázza magáról apám kezét.

– Csalódás vagyok anyádnak – mondja apám félig suttogva, miközben kimegyünk a konyhából. Azt akarta, hogy anyám is meghallja, vagy csak nekem szánta a titkot? Akárhogyan is, elraktározom magamban, hogy később majd rágódhassam rajta. De azért a hangjában bujkáló keserűség megijeszt.

– Minden este az operába menne, úgy akar élni, mint valami flancos világpolgár. Én csak egy szabó vagyok. Szabó és biliárdjátékos.

Apám legyőzött hangszíne összezavar. Közismert ember a városban, mindenki szereti. Bohókás, sokat mosolyog, mindig derűsnek és élettelinek tűnik. Élvezetes a társasága. Sok barátja van, akikkel eljár szórakozni. Szereti a hasát (különösen a sonkát, amelyet olykor becsempész kóser háztartásukba, és az újságpapír fölött eszi meg, amibe becsomagolták; ilyenkor tiltott disznóhúsfalatokat dugdos az én számba is, miközben anyám vádjai záporoznak rá, miszerint apám rossz példát mutat). Szabóműhelye két aranyéremmel büszkélkedhet. Apám nem csak sima szegéseket és egyszerű felhajtásokat készít: ő a divatszabászat mestere. Anyámmal is így találkozott: anyám betért apám boltjába, mert ruhára volt szüksége, és apám munkáját különös hangsúllyal ajánlották a figyelmébe. Csakhogy apám eredetileg orvos akart lenni, nem szabó – de az apja ellenezte ezt az álmát, és az efelett érzett csalódottsága azóta is kibukik belőle időről időre.

– Te nem akármilyen szabó vagy, papa – bátorítom. – Hanem a legjobb!

– Te pedig a legelegánsabban öltözött hölgy leszel egész Kassán – feleli nekem, és megpaskolja a fejemet. – Tökéletes az alakod a divatos ruhákhoz.

Úgy tűnik, már összeszedte magát; csalódottságát visszakergette az árnyékok közé. A hálószobához érünk, amelyen Magdával és a középső testvérünkkel, Klárával osztozom; a szobánkat felidézve ma is magam elé tudom képzelni, ahogyan Magda úgy tesz, mintha leckét csinálna, Klára pedig a gyantát törölgeti a hegedűjéről. Apám és én egy pillanattal tovább állunk az ajtóban; még egyikünk sem készült fel a búcsúra.

– Tudod, fiút szerettem volna – mondja apám. – Becsaptam magam mögött az ajtót, amikor megszülettél, annyira haragudtam, hogy még egy lányom lett. És most mégis te vagy az egyetlen, akivel beszélni tudok. – Megcsókolja a homlokomat.

Élvezem az apám figyelmét. Akárcsak anyámé, becses… és törékeny. Mintha csak nem annyira magam miatt, mint inkább az ő magányosságuk által érdemelhetném ki a szeretetüket. Mintha az identitásomat nem az határozná meg, hogy én ki vagyok, és mi van a birtokomban, hanem csak azt jelölné ki, hogy a szüleimnek mi hiányzik.

– Jó éjt, Dicuka – szólal meg végül apám.

Az anyám által kitalált becenevemet használja. Dicuka. Az értelmetlen szótagoktól melegség tölt el.

– Mondd meg a testvéreidnek, hogy itt a lámpaoltás ideje!

Amint belépek a hálószobába, Magda és Klára a nekem komponált dalukkal fogadnak. Hároméves koromban költötték, amikor egy elrontott orvosi beavatkozás miatt kancsalítani kezdtem.

– Jaj, de randa, jaj, de vézna vagy – dalolják. – Senki se fog elvenni!

A baleset óta lehajtott fejjel járkálok, hogy ne kelljen látnom, ahogy az emberek a torz arcomba bámulnak. Még nem jöttem rá: nem az a baj, hogy a nővéreim egy gonosz dallal csúfolnak; a baj az, hogy hiszek nekik. Annyira meg vagyok győződve az alsóbbrendűségemről, hogy soha nem mutatkozom be az embereknek a nevemen. Soha nem mondom az embereknek azt, hogy: – Edit vagyok. – Klára született hegedűművész. Már ötévesen le tudta játszani a Mendelssohn-hegedűversenyt. – Klára húga vagyok – így mutatkozom be.

De ma este különleges tudás birtokában érkezem.

– Mama anyja meghalt, amikor mama pont annyi éves volt, mint most én – mondom el nekik. Annyira biztos vagyok abban, hogy én fedtem fel a titkot, hogy fel se tűnik nekem: a nővéreimnek ez már nem újdonság; hogy nem elsőként szereztem tudomást róla, hanem utoljára.

– Nem mondod! – szólal meg Magda, és a hangja olyan nyilvánvaló gúnytól csöpög, hogy az még nekem is feltűnik. Tizenöt éves, dúskeblű, az ajka érzéki, haja hullámos. Ő a mókamester a családban. Amikor még kisebbek voltunk, megmutatta nekem, hogyan kell szőlőszemeket kidobni a hálószobánk ablakán úgy, hogy azok az odalent, a kövezett kertrészen ülő vendégek kávéscsészéjébe potyogjanak. Az ő ihletésére hamarosan már saját játékokat találok ki; de addigra megváltoznak a tétek. A barátnőmmel fiúkhoz lépünk majd oda az iskolában vagy az utcán.

– Találkozzunk négykor az óránál, a téren – trillázzuk nekik, a szempillánkat rebegtetve. És eljönnek, mindig eljönnek, néha szelesen, máskor félszegen, megint máskor pedig hetykén, tele várakozással. A barátnőmmel a hálószobám biztos rejtekéből, az ablaknál állva nézzük, ahogy megérkeznek a fiúk.

– Ne gyötörd már annyit! – csattan fel most Klára, Magdának címezve szavait. Fiatalabb Magdánál, de rögtön a védelmemre siet.

– Tudod, van az a kép a zongora fölött – fordul felém.

– Amelyikhez a mama mindig beszélni szokott. Az az ő anyukája. – Tudom, melyik képről beszél. Nem volt olyan nap az eddigi életemben, amikor ne pillantottam volna rá. – Segíts, segíts! – sóhajtozik anyám a portré irányába, miközben a zongorát porolja le vagy felsöpri a padlót. Restelkedem, amiért sohase kérdeztem meg anyámtól – vagy bárkitől –, kit ábrázol a kép. És csalódott is vagyok, hogy az értesülésemmel nem vívhatok ki különleges jogokat a nővéreimnél.

Már hozzászoktam, hogy én vagyok a csendes a testvérek közt, a láthatatlan. Fel se merül bennem, hogy esetleg Magda is unhatja már a bohócszerepet, vagy hogy Klára talán zokon veszi, hogy neki kell lennie a csodagyereknek. Egy percre sem válhat hétköznapivá, mert akkor talán mindent elvesznek tőle – a rajongást, amihez már hozzászokott, az énérzékelését. Magdával dolgoznunk kell azért, hogy hozzájussunk valamihez, amiből biztosan tudjuk, hogy soha nem juthat ki nekünk elég; Klárának meg amiatt kell aggódnia, hogy bármelyik pillanatban végzetes hibát követhet el, és akkor mindent elveszít. Klára mindig hegedült, amióta csak élek – hároméves korától fogva. Csak sokkal később fogom majd fel, mekkora árat kellett fizetnie a különleges tehetségéért: a gyerekkorát adta fel érte. Soha nem láttam őt babákkal játszani. Ehelyett egy nyitott ablak előtt állva gyakorolt a hegedűn, mivel a kreativitásában csak úgy tudta kedvét lelni, ha hallgatóságot toborozhatott a járókelőkből, hogy ők is tanúi legyenek.

– Szereti mama a papát? – kérdezem a nővéreimtől. A szüleim közti távolság, és azok a szomorú dolgok, amelyeket mindketten bevallottak nekem, emlékeztetnek arra, hogy soha nem láttam őket kiöltözve elmenni együtt otthonról.

– Micsoda kérdés! – mondja Klára. Noha lesöpri az aggályaimat, felismerést látok megvillanni a szemében. Soha többé nem beszélünk erről a témáról, bár később is megpróbálom felhozni. Évekbe telik, mire megtanulom azt, amit a nővéreim már nyilvánvalóan tudnak: hogy amit szeretetnek nevezünk, gyakran valami olyasmit takar, ami inkább kötődik feltételhez: a jutalmat a teljesítményünkért – és mi beérjük ennyivel.

Amint felvesszük a hálóingünket és ágyba bújunk, kitörlöm fejemből a szüleim miatt érzett aggodalmat, és helyette a balettmesteremre és a feleségére gondolok, meg arra az érzésre, ami mindig elönt, amikor kettesével-hármasával szedem a lépcsőfokokat fel a stúdióba, majd ledobálom az iskolai öltözékemet, és felhúzom a balett-trikómat meg a harisnyanadrágot. Ötéves korom óta tanulok balettozni, amióta az anyám ráérzett, hogy nem lesz belőlem zenész, és hogy másban vagyok tehetséges. Ma éppen a spárgát gyakoroltuk.

A balettmesterünk emlékeztetett minket arra, hogy az erőnk és a hajlékonyságunk szétválaszthatatlanok egymástól – ahhoz, hogy az egyik izmunk megfeszüljön, egy másiknak ki kell nyúlnia; hogy ki tudjunk nyúlni, és hajlékonyak legyünk, a törzsizmainkat kell erősen tartanunk. Utasításait imákként őrzöm meg az elmémben. Lemegyek spárgába, gerinc egyenes marad, alhasi izmok feszesek, lábak szétfeszítve. Tudom, hogyan kell lélegezni, különösen, amikor úgy érzem, elakadtam. Magam elé képzelem, amint a testem kitágul, akár a húrok a nővérem hegedűjén, míg el nem érik a megfelelő feszességet, ami megszólaltatja az egész hangszert. És már lent vagyok. Itt vagyok. Teljes spárgában. – Brava! – tapsol a balettmesterem.– Maradj pont úgy, ahogy vagy – felemel a földről, és a feje fölé tart. Nehéz teljesen kinyújtva tartani a lábamat úgy, hogy a padló nem gyakorol ellennyomást, és egy pillanatra úgy érzem, mintha feláldoznának. Úgy érzem, mintha tiszta fény lennék.

– Editke – mondja a tanárom, – az életedben minden elragadtatás belülről fakad majd. – Még évekbe telik, mire valóban megértem, mire gondolt. Egyelőre csak annyit tudok, hogy megy a lélegzés, a forgás, a láblendítés és a hajlás. Ahogy az izmaim nyúlnak és erősödnek, minden mozdulat, minden egyes póz mintha azt kiáltaná: Vagyok, vagyok, vagyok! Én vagyok én. Vagyok valaki!

* * *

Az emlékezet megszentelt hely – de kísértetjárta is. Ez az a hely, ahol a dühöm, bűntudatom és fájdalmam éhes madarakként köröznek, és mindig ugyanazokra a régről maradt csontokra csapnak le. Erre a helyre térek vissza, amikor a megválaszolhatatlan kérdésre keresem a választ: Miért éltem túl?

Hétéves vagyok, és a szüleim vacsoravendégeket fogadnak. Kiküldenek a szobából, hogy újratöltsek egy vizeskancsót. A konyhából hallom a tréfálkozásukat: „Azt az egyet megspórolhattuk volna.” Arra gondolok: úgy értik, hogy már az érkezésem előtt is teljes családot alkottak. Volt egy lányuk, aki zongorázik, és egy másik, aki hegedül. Felesleges vagyok, nem vagyok elég jó, nekem itt nincs helyem, gondolom. Így magyarázzuk félre az életünk tényeit; így feltételezünk dolgokat, amelyekről nem ellenőrizzük, igazak-e; így találunk ki egy történetet, amelyet majd magunknak fogunk mondogatni, hogy megerősíthessük magunkban azt, amiben már amúgy is hittünk.

Egy nap, amikor nyolcéves vagyok, szökésre adom a fejem. Próbára teszem az elméletem, miszerint nélkülözhető, sőt láthatatlan vagyok. Majd meglátom, észreveszik-e egyáltalán a szüleim, hogy elmentem. Ahelyett, hogy az iskolába indulnék, felszállok a trolira, ami a nagyszüleim házához visz el. Bízom benne, hogy a nagyszüleim – az anyám apja és mostohaanyja – falaznak majd nekem. Folyamatos háborúskodásban állnak anyámmal Magda miatt; aprósüteményt dugdosnak a nővérem toalettasztalkájának fiókjába. A biztonságot jelentik nekem, és ugyanakkor mégis a tiltást erősítik meg. Fogják egymás kezét – a szüleim ilyet sose tesznek. Nem kell teljesíteni a szeretetükért cserébe, nem kell tettetni azért, hogy elfogadjanak. Vigaszt nyújtanak – a marhaszegy és a főtt bab illatát, meg a barheszét; a sóletét, ezét a gazdag raguét, amelyet a nagymamám a pékségbe visz megfőzni szombaton, amikor az ortodox gyakorlat nem engedi meg, hogy a saját kemencéjét használja.

A nagyszüleim örülnek, hogy látnak. Csodálatos ez a délelőtt. A konyhában ülök, és flódnit eszem. Csakhogy aztán megszólal a bejárati csengő. Nagyapám elindul kifelé, hogy megnézze, ki az. Egy pillanattal később beviharzik a konyhába. Nagyothall, ezért túl hangosan harsogja el a figyelmeztetést:

– Rejtőzz el, Dicuka! – üvölti. – Anyád van itt! – Miközben védeni próbál, elárul.

Legjobban az anyám arckifejezése zavar, amikor meglát a nagyszüleim konyhájában. Nem csak arról van szó, hogy meglepi az ottlétem – olyan, mintha a létezésem puszta ténye érné váratlanul. Mintha nem az lennék, akinek akart, vagy akire számított.

Szép sose leszek – ezt anyám világossá tette előttem –, de abban az évben, amikor betöltöm a tízet, megígéri, hogy többé nem kell rejtegetnem az arcomat. Dr. Klein Budapesten rendbe hozza majd a kancsalságomat. A Budapestre tartó vonaton csokoládét majszolok, és élvezem anyám kizárólagos figyelmét. Dr. Klein igazi híresség, tudatja velem anyám: ő hajtott végre először szemműtétet érzéstelenítés nélkül. Túlságosan belemerültem az idilli utazásba, és túlságosan élvezem a kiváltságos helyzetet, hogy anyámat most csak a magaménak tudhatom, hogysem megérteném: figyelmeztetni próbál. Soha fel se merült bennem, hogy a műtét fájni fog. Ez csak akkor tudatosul, amikor már elemészt a fájdalom. Anyám és a rokonaim, akik összekötöttek minket az ünnepelt dr. Kleinnel, szorítják le hánykolódó testemet az asztalra. Az óriási, határtalan fájdalomnál is rosszabb az érzés, hogy azok az emberek fognak le, akik szeretnek, és miattuk nem tudok mozdulni. Csak később, jóval azután, hogy a műtét sikeresen lezajlott, leszek képes meglátni a jelenetet az anyám nézőpontjából: hogy mennyi szenvedéssel tölthette el őt az én szenvedésem.

Akkor vagyok a legboldogabb, ha egyedül lehetek, és visszavonulhatok a belső világomba. Tizenhárom éves koromban egy reggel az iskolába – a magángimnázumba – vezető úton a Kék Duna-keringő lépéseit gyakorlom; ezt fogja a balettosztályom előadni egy fesztiválon, amelyet a folyó partján tartanak. Elragad a képzeletem, és máris messze-messze vagyok, és egy új, saját táncot táncolok, amelyben azt képzelem el, hogyan találkoztak a szüleim. Mindkettőjük részét eltáncolom. Apám bohózatba illőn lassan kapcsol, amikor meglátja, hogy anyám besétál a szobába. Anyám most gyorsabban forog, magasabbra ugrik. Egész testemet az örömteli nevetés ívébe rendezem. Sosem láttam anyámat örülni, soha nem hallottam, amint torkaszakadtából nevet – de most testemben érzem a boldogsága kihasználatlan forrásait.

Mire beérek az iskolába, nincs sehol az apámtól a tandíjra kapott pénz, amelyből egy egész negyedévet kellett volna kifizetnem. Valahogy a tánc izgalmában elhagytam. Ellenőrzöm valamennyi zsebemet és a ruhám ráncait is, de nyoma veszett. Egész nap jeges félelem mardossa a gyomrom, hogy otthon majd el kell mondanom apámnak. Amikor hazaérek, nem bír rám nézni, miközben az öklét emeli. Ez az első alkalom, hogy kezet emel bármelyikünkre. Amikor végzett, egy szót sem szól hozzám. Aznap éjjel az ágyban azt kívánom, bárcsak meghalnék, és akkor az apám megbűnhődne azért, amit tett velem. Aztán meg azt kívánom, bárcsak az apám lenne halott.

Az erőm képe rajzolódik-e ki előttem ezekből az emlékeimből, vagy a sérüléseimé? Talán mindig a gyerekkor az a terep, ahol megpróbáljuk pontosan kijelölni, mennyire számítunk – és mennyire nem; és a térképén annak a kiterjedését és határait tanulmányozhatjuk, hogy mennyit is érünk.

Talán minden élet annak a tanulmányozásával telik, hogy mi az, ami nincs nekünk, de szeretnénk, ha lenne; és hogy mi az, amink van, de nem szeretnénk, hogy legyen.

Számos évtizedbe telt, mire felfedeztem, hogy egy másik kérdés felől is közelíthetek az életemhez. Miért maradtam életben? helyett ezt is kérdezhetem: Mihez kezdhetek az élettel, ami adatott nekem?

{1} Az idézet fordítója: Kosáryné Réz Lola. A fordítás az alábbi kiadásból származik: Európa Könyvkiadó, Budapest, 2014. 441.