KEPES ANDRÁS

A BOLDOG HÜLYE ÉS
AZ OKOS DEPRESSZIÓS

Copyright © Kepes András, 2020

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-026-2

Marcsinak, Julinak, Borinak, Rozinak,
Katának, Lujzinak, Lukácsnak,
Brunónak, Hannának, Misinek,
Gazsinak és Panninak

Köszönet

A tudósok a kutatásaikra hivatkoznak, a pszichiáterek és a pszichológusok a pácienseik történeteire. Az én „kutatási és kísérleti terepem” a családom, ők érintenek meg legmélyebben, őket ismerem legjobban. Nekik tartozom elsősorban köszönettel a szeretetükért és a türelmükért, hogy még azt a kellemetlen szokásomat is elnézik, hogy folyton velük példálózom.

Köszönöm Forgács Józsefnek (Joseph P. Forgas), tudós barátomnak és kedvenc vitapartneremnek, hogy felhívta a figyelmemet fontos pszichológiai forrásokra, és késhegyig menő, szeretetteljes vitáinkban inspirálta, kritikáival segítette könyvem alakulását.

Köszönöm Tömpe Jánosnak, „legjobb barátomnak”, aki már gyerekkorunkban, az iskolában is mindig súgott nekem, és aki ezt a jó szokását megtartotta könyvem természettudományos részleteinek fogalmazásakor is.

Végül köszönettel tartozom Halmos Ádámnak, akinél jobban kevesen tudnak engem lelkesíteni, és aki hasznos tanácsokkal látott el a kötet végleges formájának kialakításánál, valamint a Libri egész stábjának a sok segítségért.

„A hülyének szerencséje van!”

„Manapság az ember intelligens és depressziós, vagy boldog és hülye” – írta Popper Péter.1 A bölcs pszichológus aranyköpése mögül ugyan kikandikál a keserű irónia, de úgy gondoltam, talán mégis érdemes legalább egy gondolatkísérlet erejéig komolyan venni ezt az észrevételt, mert sok ember közérzetét tükrözi. Manapság különösen. Vajon miért gondolják az emberek, hogy a tudatlanság boldogság, miközben valamennyien szeretnénk boldogok és egyben okosak is lenni, és valami ilyesmit kívánunk a gyerekeinknek is. Úgy döntöttem, a tudomány segítségével, különböző kultúrák elképzeléseire és saját élettapasztalataimra támaszkodva végére járok, egyáltalán lehetséges-e ez? Erről a hiú kísérletről szól ez a könyv.

A feladatot megnehezíti, hogy Popper Péter idézetének egyik szava sem egyértelmű. Mert kit nevezhetünk intelligensnek és kit hülyének, mit jelent a boldogság, és jól használjuk-e a „depressziós” szót?

A 20. század háborúk, forradalmak, gazdasági válságok szaggatta évtizedei és embernyomorító ideológiái mellett a tudomány forradalmának évszázada is volt. Az atomfizika, a mesterséges intelligencia, a biokémia és az orvostudomány fejlődése átalakította az életünket, de a tudományos eredmények és következményeik megértéséig nem jutottunk el; a világot egyre bonyolultabbnak érzékeljük. Elbizonytalanodtunk. Aki a járványok, a klímakatasztrófa, a migrációs válság fenyegető árnyékában igyekszik átlátni a politika, az üzleti világ, a tudomány és a társadalom egymásba fonódó sűrű szövedékén, akit megvisel, hogy a szeme láttára foszlanak szét a hagyományos értékek, erkölcsi normák és gondolkodási modellek, az többnyire magába roskad. Alighanem őket nevezi Popper depressziós intelligensnek. Aki pedig fel sem fogja, mi történik körülötte, vagy szándékosan a homokba dugja a fejét, hogy megkímélje magát a nyomasztó valóságtól, gondolom, az lehet szerinte a boldog hülye.

Ha megpróbáljuk elemezni Popper Péter megállapítását, látjuk, a kijelentés minimum három állítást tartalmaz:

1. Manapság, aki intelligens, az depressziós.

2. Manapság, aki boldog, az hülye.

3. Manapság csupán ez a két lehetőségünk van.

Hol kezdjük? „A világon két dolog végtelen: a világegyetem és az emberi hülyeség. De az elsőben nem vagyok biztos” – mondta Albert Einstein, mintegy kijelölve a csökkent értelmi képesség meghatározó szerepét az emberi kultúrában. Úgy tűnik, az együgyűség megérdemli, hogy vele kezdjük a vizsgálatunkat. Előrebocsátva: attól, hogy ilyen fennhéjázva beszélünk az ostobákról, éppenséggel az is előfordulhat, hogy mi is közéjük tartozunk, csak még nem ismertük fel. „Ha a balga tudja, hogy buta, legalább ennyi esze van. De ha bölcsnek hiszi magát, akkor már igazán bolond” – figyelmeztet Buddha.2

A hülye és a bolond látszólag szinonimák. Gyerekkoromban mégis azt tanították, hogy a hülye, akárcsak a marha, csúnya szó, és a szüleink ránk szóltak, ha veszekedés közben ilyeneket mondtunk egymásnak. De míg a marha például a hentesnél nem számított csúnya szónak, a hülyét a hentesnél se lehetett mondani, a mesékben pedig az udvari bolond kimondottan okos volt. A „bolond” jelzőt a szüleink is használták, sajnálkozó hangon mondták: „szegény bolond”.

A Pozsonyi úton gyerekkoromban még villamos csörömpölt, és megállt a Sziget utca sarkán is, ahol laktunk. De nem csak a tizenötös villamos járt arra, ott közlekedett egy középkorú férfi is, aki tizenötös villamosnak képzelte magát. Ő volt a „szegény bolond”, ahogy a szüleim emlegették. Azt se értettem, hogy ha én villamosost játszottam, rám azt mondták, milyen aranyos vagyok, engem senki nem sajnált. Akkor őt miért? Hiszen a felnőttek is annyi mindent játszanak: orvosost, boltost, házépítőst, papás-mamást, katonásdit. Elmosódott még számomra a határ a képzelet és a képzelődés között. Az ember, aki villamos volt, nem tűnt se szegénynek, se boldogtalannak, mert miután – ahogy a felnőttek mesélték – kirúgták a Beszkárttól, ahol villamosvezető volt, villamosként továbbra is hasznosnak érezhette magát. Kopott posztókabátban, lehajtott füles sapkában, két karját könyökben meghajlítva, kiszámíthatatlan menetrend szerint rótta a villamos útját, és én izgatottan lestem a gyerekszoba ablakából, mikor tűnik fel. Ha valódi, sárga kollégái utolérték, ő illedelmesen félreállt, majd folytatta az útját, leszegett fejjel, szelíd, kék szemével, kötelességtudóan meredve a sínekre. Minden megállóban megállt, magas, rekedtes hangján még a csengőt is utánozta. Persze senki nem szállt fel rá. Féltem tőle. Az ötvenes évek elején jártunk, a felnőttek is sok mindentől féltek, és mintha kicsit irigyelték volna az embert, aki boldog villamos volt, mert ha meglátták, azt mondták: „A hülyének szerencséje van!”.

Gyakori vélekedés, hogy az ostobáknak könnyebb dolguk van az életben, hogy aki hülye, az boldog. Csakhogy ennek a nézetnek ellentmond a tapasztalat. Az állítás ugyanis azt feltételezné, hogy nem léteznek boldogtalan hülyék, holott naponta találkozunk zsörtölődő, gyűlölködő, ostoba emberekkel az életben és a neten. Fogadjuk el amolyan részkövetkeztetésként tehát, hogy nemcsak az intelligens lehet depressziós, hanem a hülye is. Márpedig, ha az intelligens, a hülye, a depressziós és a boldog párba állítható variációit vesszük – úgy is, mint: boldog hülye, boldog okos, depressziós okos, depressziós hülye –, akkor ez utóbbi kétségkívül a legpechesebb változat.

Abban tehát megegyezhetünk, hogy nem minden hülye boldog. De vajon valóban minden boldog hülye? És aki intelligens, nem lehet boldog? Popper Péter idézetéből legalábbis erre következtethetünk, ha kilúgozzuk belőle az iróniát.

De ki az okos? Az okost és az intelligenst is többnyire szinonimaként használják, mint a hülyét és a bolondot, és gyakori válasz, hogy intelligens az, akit az intelligenciatesztek annak mérnek. Az intelligenciatesztek azonban nem az abszolút értelemben vett szellemi képességet vizsgálják, ahogy azt sokan vélik, hanem hogy valakinek bizonyos problémamegoldó készségei hogyan viszonyulnak a többi ember hasonló adottságaihoz egy konkrét társadalomban, illetve korosztályban.

Az IQ-tesztekben 100 pontra kalibrálták az átlagot, a normális eloszlás meredeken emelkedő haranggörbéjének elején az alacsony, a vége felé pedig a kiemelkedően magas intelligenciahányadost találjuk. Az emberek döntő többségének intelligenciahányadosa a 85 és a 115 közötti tartományban van. A 70 pont alatti, illetve a 130 feletti pontszám az emberiség 2-2%-ára jellemző. 70 pont alatt értelmi fogyatékosságról beszélünk, a 130 pont felettieket pedig kiemelkedő képességűeknek nevezik. Európában léteznek nemzeti IQ-felmérések is, ezek szerint a magyar és a lengyel átlag 99 pont, az Egyesült Királyságé kereken 100, Ausztria, Németország, Olaszország, Hollandia, Svédország, Svájc, Belgium átlaga pedig 2-3 ponttal magasabb a miénknél.3

Hogy aztán ki hogyan értékeli a saját képességeit, az is jellemző. A jóisten valószínűleg az észt osztotta el legigazságosabban az emberek között, mert panaszkodnak arra, hogy nincs elég pénzük, nem elég sikeresek, nem elég egészségesek, nem elég szerencsések, de hogy nem jutott nekik elegendő ész, arra nem szoktak panaszkodni. A kutatások szerint az emberek 94%-a magasabbra taksálja az értelmi képességét a valódi szintjénél. Teller Ede, a nagyszerű atomfizikus viszont, amikor egy interjúban megkérdezték tőle, hogy ő hogyan lett zseni, azt felelte: „én nem vagyok zseni, csak az emberiség 98 százaléka idióta, és ezért azt a 2 százalékot, aki normális, kikiáltják zseninek”.

A hagyományos IQ-tesztek három területre helyezik a hangsúlyt:

1. A nyelvi intelligenciára, ami azt jelenti, hogy valakinek milyen a beszéd- és vitakészsége, milyen a szövegértése és mennyire jó mesélő. Vannak, akik a humort is ide sorolják.

2. A logikai intelligenciára, ami a matematikai műveletek megoldásának készségét, a problémák tudományos elemzésének és az érvelések logikus felépítésének képességét mutatja.

3. A harmadik pedig a vizuális-térbeli intelligencia. Akinek magas, az ismeretlen helyeken is jól tájékozódik, könnyen felismeri a formákat és jó a vizuális memóriája.

Balanyi Bibiána, a Mensa HungarIQa egykori elnöke engem is rá akart beszélni egy tesztre, azt állította, olyan tapasztalata van ezen a téren, hogy biztos benne, nekem kiemelkedően magas az intelligenciahányadosom. Én viszont tudtam magamról, hogy a hasonló logikai tesztektől leblokkolok. Amikor meglátok egy olyan kérdést, hogy ha a négyzetben balra vonal, a másikon felül vonal, a harmadikon pedig átlós vonal, ha a rajzon az egyik nőnek két kontya van, a másiknak három feje, a harmadiknak pedig nincs füle, akkor mi jön utána? – akkor nekem égnek áll a hajam. Egyáltalán nem érdekel, mi jön utána! Ráadásul rosszul tájékozódom, folyton eltévedek, mert közben máson jár az eszem, és még egy gyerekágy összeszerelése is megoldhatatlan feladatnak tűnik. Különösen, ha a gyári furatok rossz helyen vannak. Márpedig nekem mindig úgy tűnik, hogy rossz helyen vannak! S noha a verbális részben talán jól teljesítenék, ez nem az a feladat, ahol abban bízhatnék, hogy majd kidumálom magam. Egy ilyen teszten csak veszíthetek, gondoltam, hiszen, ha kiderül, hogy az IQ-m kiveri a plafont, ahogy Bibiána feltételezte, akkor ő majd azt mondja: „na, ugye, megmondtam”. De ha nem? Akkor darabokra hullik az önbecsülésem. Így aztán inkább megelégedtem az ő hízelgő feltételezésével…

Az IQ-tesztek kétségkívül sok mindenre alkalmasak, hiszen okos emberek készítették és régóta használják, de ennek némileg ellentmond az érettségi találkozók gyakori élménye. Nyilván mások is tapasztalták, hogy sokan, akik az iskolában kitűnő bizonyítvánnyal dicsekedhettek, végül mégsem lettek olyan sikeresek az életben, mint ahogy az iskolai előmenetelük alapján számíthattunk rá. Mások meg, akik annak idején könnyes szemmel könyörögtek a tanároknak egy kettesért, hatalmas limuzinnal, drága öltönyben érkeznek az osztálytalálkozóra, és percekig sorolják a sikeres vállalkozásaikat. Hogy az ő IQ-juk mekkora volt, azt nem tudom, de kétségkívül tudhattak valamit, amit a közoktatás nem mért, csak az élet. Ha valakinek jó üzleti vagy műszaki érzeke van, aki képes könnyen megtanulni bonyolult mozgáskombinációkat, aki remekműveket komponál, aki komplett nagyzenekari partitúrákat fejből dirigál, aki ráérez mások rejtett érzelmeire, aki tudatosan és mélyen képes elemezni önmagát, aki érzékeny a természet legapróbb részleteire, az nem intelligens?

Howard Gardner szerint a kérdést nem úgy kell feltenni, hogy okosak vagyunk-e, hanem hogy miben és hogyan vagyunk okosak. A professzor az intelligencia fogalomkörét kiegészítette a zenei (muzikalitás, ritmusérzék), a testi-kinetikus (mozgás), az intraperszonális (a magunkra vonatkozó elmélyülés és önelemzés), az interperszonális (az emberi kapcsolatokra, az empátiára vonatkozó) képességekkel, ami később tovább bővült a naturalista (a természetet megfigyelő és értő), a spirituális és az egzisztenciális intelligenciával. Gardner, ma már egyre elfogadottabb elmélete szerint az intelligencia valójában a különböző területek egyedi keveréke, miközben a klasszikus IQ-teória elfogadottsága sem csökkent.4

Amikor évtizedekkel ezelőtt egy felmérésben megkérdezték a munkaadókat, szerintük melyek a jó munkatárs legfontosabb képességei, akkor meglepetésre a felsorolt erények 67%-a nem a logikai készségekkel, nem is a szakmai gyakorlattal, hanem az érzelmekkel, az általános viselkedéssel volt kapcsolatos. Például, hogy képesek-e odafigyelni másokra, tudnak-e kommunikálni a kollégákkal, képesek-e rugalmasan alkalmazkodni a változásokhoz és túllépni a nehézségeken, magabiztosak-e, van-e elhivatottságuk és alázatuk a munkájuk iránt, tudnak-e együttműködni és konfliktusokat kezelni, derűsen szemlélik-e a világot? Ezeket a képességeket érzelmi intelligenciának, EQ-nak nevezik.5 Goleman sikerkönyve, noha tudományosan számos kritikát kapott, továbbra is népszerű az üzleti világban és a hétköznapi életben, ahol az önismeret, az önszabályozás, a motiváció és a társas készségek igénye sok területen megelőzi a szakmai és a logikai rátermettséget.6 Az IQ velünk született, és a kamaszkor után már alig változik, jó hír viszont, hogy az érzelmi intelligencia állítólag fejleszthető.

Miután kicsit körüljártuk, hogy ki a hülye és ki az okos, nekiveselkedhetünk a kérdésnek, hogy lehet-e boldog az, aki okos, illetve feltétlenül hülye-e, aki boldog? Ehhez viszont nem ártana először tisztázni: mi a boldogság?

Karinthy Ferenc (Cini) mesélte, hogy Déry Tiborral utaztak a vonaton. Alkonyodott, leszállt a köd, és ahogy az ablakban könyökölve nézték a tájat, a távolban feltűnt egy csöndes kis tanya, mécs pislákolt az apró ház ablakában. Akkor az idősebb író elmélázott, „Látod, Cini, milyen érdekes? Itt száguld két sikeres író a luxusvonaton, és mégis úgy gondoljuk, hogy a boldogság ott, abban a kis házban lakik. Ők meg kitekintenek a kunyhó ablakán, nézik, ahogy elsuhan a kivilágított luxusvonat, és azt mondják: ott lakik a boldogság!” Cininek tetszett a példabeszéd, megjegyezte. Aztán, mit tesz isten, sok évvel később ismét Déryvel utaztak egy írókonferenciára, könyököltek az ablakban, és ismét feltűnt a távolban egy meghitt kis tanya. Most ugratásból Cini, a nagy tréfacsináló kezdte mondani Déry egykori történetét. „Mit szólsz hozzá, Tibor bátyám, ha innen nézzük, ott lakik a boldogság, ha onnan nézik, itt lakik a boldogság.” Déry figyelmesen hallgatta, aztán a fejét csóválva azt kérdezte: „Te mondd, Cini, ha neked ilyen szép gondolataid vannak, miért írsz olyan rossz könyveket?”

Általánosan elfogadott definíció, hogy a boldogság „szubjektív jóllét”. De ami szubjektív, az mindenki számára mást jelent. Talán szerencsésebb, ha először megpróbálunk utánajárni annak, hol keresik az emberek a választ a boldogságra.

Szikrázó mondatok

A könyvesboltok polcai roskadoznak az önsegítő könyvektől, amelyek azt ígérik, elmagyarázzák nekünk, mi a boldogság, sőt, megtanítanak minket, hogyan legyünk boldogok és sikeresek. Az interneten böngészve egymást érik a boldogságterapeuták és sikertrénerek, akik – legalábbis azok, akiknek megy az üzlet – kétségkívül boldognak és sikeresnek tűnnek. Hogy aztán a klienseik mit tudnak hasznosítani a tanultakból, azt csak ők tudják.

A könyvkiadók megfigyelései mindenesetre azt mutatják, hogy a boldogság- és sikerkönyvek fő vásárlói a boldogság- és sikerkönyvek vásárlói. Ez, első hallásra önismétlésnek tűnhet, ám valójában inkább elgondolkodtató: ha az önsegítő könyvek használnak, vajon mi szükség van arra, hogy valaki újabbakat és újabbakat vásároljon?7 Én legalábbis úgy vagyok vele, hogy ha van egy jól működő mosógépem vagy hűtőszekrényem, nem veszek rögtön újabbat.

De ne legyünk igazságtalanok, nyilvánvalóan van hasznos és kevésbé hasznos önsegítő könyv, csak a könnyen fogyasztható változatokat kínáló sarlatánság, mint minden más területen, itt is kikezdi a valódi értékek hitelét.

Az önsegítő tréningek legegyszerűbb változatai azok, amelyek az önbecsülésünk fejlesztésére bazíroznak, és arra biztatnak, győzzük meg önmagunkat. Mondjuk, ha az a vágyunk, hogy – Popper Péter jóslata ellenére – legyünk mégis egyszerre boldogok és okosak, akkor álljunk a tükör elé, és mondjuk el naponta többször, hogy „boldog vagyok, okos vagyok, boldog vagyok, okos vagyok”, aztán apránként azon kapjuk magunkat, hogy egyre okosabbak és boldogabbak leszünk.

Nyitott szellemnek tartom magam, annyi mindenbe belekóstoltam már az életben, gondoltam ezt is kipróbálom; én leszek az élő példa, hogy igenis lehet valaki egyszerre intelligens és boldog.

Reggel, az előírásnak megfelelően, kinyitottam a fürdőszoba ablakát, a hűs levegő állítólag felfrissíti az agyat, aztán megálltam a tükör előtt, mélyen belenéztem a saját szemembe, és mantrázni kezdtem: „okos vagyok, boldog vagyok, okos vagyok, boldog vagyok”.

Az első nap egész jól ment. Ugyan nem állítom, hogy okosabb vagy boldogabb lettem volna, de röhögés nélkül kibírtam. A gond a második nap kezdődött. Álltam a tükör előtt, mondogattam, hogy okos vagyok, boldog vagyok, de ahogy eltökélt arcomat néztem a tükörben, a szemem letévedt a hasamra, azt kezdtem figyelni, hogy mintha az elmúlt hetekben felszedtem volna néhány kilót, és egy kis pocakot eresztettem volna. Nem nagyot, épp csak akkorát, hogy idegesítsen. Ez teljesen elterelte a figyelmemet, két ujjammal összecsippentve a hájacskát, már csak a hasammal tudtam foglalkozni, és közben arra gondoltam, hogy lehetnék boldog, ha már ez a kis súlyfölösleg is boldogtalanná tesz? Holott, folytattam a saját gondolatomat, igazán nem kellene, hogy zavarjon, hiszen az íróasztalomon, az orrom előtt áll a boldogság és a szerencse távol-keleti szentje, Pu-taj. Márpedig a zen szerzetesnek – akit tévesen „nevető Buddhának” is neveznek – hatalmas pocakja van, lám, mégis milyen vidám és boldog. Én meg ezen a néhány dekán bosszankodom? Micsoda nevetséges hiúság!

Igyekeztem visszaterelni a figyelmemet a feladatra, mondogattam tovább a mantrát. Éppen ott tartottam, hogy okos vagyok, mikor az jutott az eszembe, ha tényleg olyan okos lennék, vajon itt álldogálnék-e egy szál gatyában a tükör előtt és győzködném magam? Működésbe lépett az a képességünk, hogy folyamatosan ellenőrizzük, mérlegeljük a gondolkodásunkat és a tudásunkat. Önszuggesztiós igyekezetem elvérzett az önismeretemen és az önkritikámon.

Azt gondolnánk, ezek a módszerek, ha nem is használnak, legalább nem ártanak. Joanne Wood ennek az ellenkezőjét tapasztalta. Az egyik kísérletében az alacsony önértékelésű, illetve a magas önértékelésű alanyokat külön csoportra osztotta. Egy csengő hangra azt kellett magukban ismételgetniük, hogy „szeretetre méltó vagyok”. Különféle mérési módszerekkel megállapította, hogy az alacsony önértékelésű alanyok a gyakorlat után sokkal rosszabbul érezték magukat. Ők eleve nem tartották magukat szeretetre méltónak, és az önértékelésükkel ellentétes mantra csak megerősítette őket a negatív érzésükben.8

Az önbecsülésünk növelésére épülő elméletek valójában fordított logikára épülnek. Nem azért érünk el jó eredményeket, mert jó az önbecsülésünk, hanem azért jó az önbecsülésünk, mert sikeresek vagyunk. Az autokratikus rendszerek is abban a tévedésben ringatják magukat, hogy amennyiben a központi propaganda kizárólag a sikereket mantrázza, akkor ezzel sikerülhet átmosni a tömegek agyát, és az emberek végül majd úgy érzik, valóban boldogok. Aki pedig nem hiszi, az ellenzéki, vagy ahogy a Rákosi-korszakban mondták, a „hamistudata zsákutcájában vergődik”. Azonban a zsarnoki rendszereknek van egy, a politikai ellenzéknél is sokkal kérlelhetetlenebb ellenzéke: a valóság. Hosszú távon nem lehet megváltoztatni valakinek a gondolkodását és a viselkedését anélkül, hogy ne változtatnánk meg a körülményeit.9

Pu-taj szobrocskám egyébként különleges, egyedi darab. A boldogság keleti szentjének ilyen ábrázolását legalábbis sehol másutt nem láttam, sőt, amikor Terebess Gábort, a nemzetközi hírű zen-szakértőt kérdeztem, azt mondta, ő se hallott hasonlóról. Ha megfigyeljük az én kis Pu-tajomat, azt látjuk, hogy egy embert visz a hátán, holott a különböző ábrázolásokon a szerzetes legfeljebb zsákot szokott cipelni, vagy kincsekkel csordultig telt edényt tart a kezében, a bőség jeléül. Ha alaposan megvizsgáljuk a két arcot, a szerzetesét és a hátán kapaszkodó emberkéét, kiderül, hogy Pu-taj saját magát cipeli a hátán. Amikor Polgár Judittól és férjétől, Gusztitól megkaptam ezt a kedves ajándékot, a miniatűr figura magyarázatán kezdtem töprengeni, hiszen ez valójában egy necuke, a kimonó selyemöve alá bújtatott, zsinóron függő tároló rögzítésére szolgáló, két-három centis faragott gombocska, és azokhoz mindig tanmese tartozik. Ezek a történetek, csakúgy, mint a zen koanok, többnyire leásnak a tudattalanba, így segítik a megvilágosodást.

Tessék, lehet leásni, spekulálni, kinek mit üzen ez a necuke! Később elárulom a saját megfejtésemet.

Visszatérve „önsegítő tréningem” kudarcához, a fiaskóm természetesen nem jelenti azt, hogy ne hinnék a szavak súlyában és erejében, hiszen ez a könyv többek között éppen arról szól, milyen fontos szerepet játszanak az életünkben a tudatalattinkba beégett mondatok. De más az, amikor öntudatlanul sülnek bele meghatározó szavak és események az emlékezetünkbe, és más, amikor tudatosan, erőnek erejével próbáljuk meg belepasszírozni.

Lona néni jutott az eszembe, akivel harminc éve találkoztam. Egy szuterénlakásban lakott a Várnegyed egyik ódon házában, a fél méter vastag fal öblében megbúvó ablakon át csak a járókelők lábait lehetett látni, amint kopogva lépkedtek a macskaköveken. A szobát a grófi család emlékei díszítették: címer, oklevelek, fényképek. Amikor a megkopott fényű biedermeier almárium ereklyéit vizsgálva az életéről kérdezgettem, Lona néni halkan azt mondta: „Nem a tárgyak a múlt igazi lenyomatai!”. Azt állította, kilencvenéves korunkban az életünk legfontosabb eseményei értelmezhető képpé állnak össze, akár egy kirakójátékban. Csak a lényeg marad meg, a felesleges dolgok kihullanak, mint például a nevek, a helyszínek, vagy a dátumok. Ő például nem emlékezett már, mikor és hol volt az első bálja tizenhat évesen, de vissza tudta idézni csinos táncosának illatát, évtizedek után is a szájában érezte az első csók ízét, és a bőre őrizte férje simogatását. Már nem emlékezett az évszámra és az ÁVH-s tiszt nevére, aki az ötvenes években átadta neki a kitelepítési határozatot, de azóta sem tudja kitörölni az emlékezetéből a szilvakék parolis férfi megvető pillantását.

Ahogy Lona néni szerint emlékezetes illatokból, tekintetekből, gesztusokból, érzelmekből áll össze a lényeg, úgy egyes szavak és mondatok is beleégnek az agyunkba, a legváratlanabb pillanatokban felszikráznak és meghatározzák az értékrendünket, tudat alatt irányítanak bennünket, felemelnek és inspirálnak, vagy épp letaglóznak, és traumaként hurcoljuk őket egy életen át. Van köztük olyan, amit szüleink, barátaink, ellenségeink mondtak nekünk, más mondatokat olvastunk valahol, és van, amit mi mondtunk másoknak: gyerekeinknek, szüleinknek, ismerőseinknek. Hány olyan kijelentésünk volt, amit ma már szégyellünk, vagy amit jó szándékkal mondtunk ugyan, mégsem úgy sült el, ahogy terveztük, esetleg más összefüggésbe kerülve módosult az értelmük. Ezek a szikrázó mondatok is amolyan leszűrt lényegét képezik az életünk során örvényként körülöttünk kavargó gondolatáradatnak.

Mindezt talán könnyebb megérteni, ha kicsit felfrissítjük az ismereteinket az agyunk működéséről. Az agyunk a létező legtökéletesebb számítógép, ami közel 100 milliárd neuronból, vagyis idegsejtből és azok nyúlványaiból áll. Valójában a legmodernebb számítógépek is az agyunk mintájára épültek, de megközelíteni sem tudják a komplexitását. A neuronok is képesek információkat tárolni és megosztani egymással a transzmitterek segítségével. Amikor új információ, új tapasztalat ér bennünket, a neuronok között új szinaptikus kapcsolatok keletkeznek az agyunk tudatos részében, az agykéregben. A tüzelő neuronok aztán kisebb-nagyobb hálózatokat alkotnak, mintha áramkörök volnának.

A bennünket érő élmények során az érzékszerveink látvány, illat, hang, íz és tapintás információkat gyűjtenek a környezetből, és amikor ezeket az információkat az agyunk elkezdi feldolgozni, a neuronok mintázatokba szerveződnek. Ahogy a neuronok elrendeződnek, biokémiai anyagot bocsátanak ki, amit az érzelmi agy, a limbikus rendszer dolgoz fel és tárol.

Minél nagyobb érzelmet vált ki egy élmény – ennek különböző testi jelei is vannak, szaporább lesz a pulzusunk, megváltozik a légzésünk, kitágul a pupillánk, megváltozik az izomtónusunk, a testtartásunk stb. –, annál jobban odafigyelünk rá, annál mélyebb nyomot hagy. Ezekről az eseményekről pillanatképek villannak az agyunkba, és az emléket megőrzi a testünk is. A hosszú távú memória ezekre az érzelmi fényképalbumokra és testi benyomásokra épül.

Valójában dátumokat is vissza tudunk idézni, ha erős érzelmek fűződnek hozzá. Én például szinte minden részletére emlékszem 2001 szeptember 11-ének. Gerlóczy doktor fogorvosi várójában voltunk a feleségemmel, amikor meghallottuk a hírt. Félredobva az illemet, benyitottam a rendelőbe, „Pali, bombázzák New Yorkot!” – mondtam elfúló hangon. „Ne viccelj!” – felelte, de tudta, ilyennel nem szokás viccelni, és együtt néztük a hihetetlen, megrázó jeleneteket, ami Palit – minthogy Amerikában nőtt fel – még közelebbről érintette.

Jegyzetek

1 Popper Péter: Lélekrágcsálók. Kulcslyuk, Budapest, 2010.

2 Dhammapada: Az erény útja. Fórizs László ford. Farkas Lőrinc Imre Kiadó, Budapest, 1994.

3 Az intelligencia és annak mérése: Tények és érdekességek – interjú Rigó Péterrel, a Mensa HungarIQa felügyelő pszichológusával.” (ALON, 2006. április 20.)

4 Howard Gardner: Frames of Mind: The Theory of Multiple Intelligences. Basic Books, New York, 1983.

5 Daniel Goleman: Érzelmi intelligencia a munkahelyen. Nádas Rita, Kovács Kristóf, Ülkei Zoltán ford. Edge 2000, Budapest, 2004.

6 Az érzelmi intelligenciáról bővebben: www.core.eqi.org

7 Oliver Burkeman: Túladagolt boldogság. Gyárfás Vera ford. Libri, Budapest, 2016.

8 Uo. 28.

9 Joseph P. Forgas, Roy F. Baumeister: The Social Psychology of Living Well. Taylor & Francis, New York, 2018.